Ale děkuji za inspiraci:
dejvickysbor-ccsh.cz/kazani_texty/odveka_touha.htmLukáš Volkman: Odvěká touha lidstva – létat…
Žalm 103, 2-4: „
Dobrořeč má duše, Hospodinu, nezapomínej na žádné jeho dobrodiní! On ti odpouští všechny nepravosti, ze všech nemocí tě uzdravuje, vykupuje ze zkázy tvůj život, věnčí tě svým milosrdenstvím a slitováním, po celý tvůj věk tě sytí dobrem, tvé mládí se obnovuje jako mládí orla.“Matoušovo evangelium 6,26 – 27: „Pohleďte na nebeské ptactvo: neseje, nežne, nesklízí do stodol, a přece je váš nebeský Otec živí. Což vy nejste o mnoho cennější? Kdo z vás může o jednu píď prodloužit svůj život, bude-li se znepokojovat?“
Při minulých zamyšleních nad ptactvem nebeským jsme se dosud vyhnuli orlům a orlicím, což by bylo pro jejich majestátnost i symboličnost neodpustitelné, a tak se to dnes pokusím napravit. Králové by totiž nejen v říši lidí, ale i zvířat či ptáků, neměli být opomenuti.
Příčin výsostného postavení orlů je celá řada. Vedle krásy, bystrosti, rychlosti, síly a leteckých schopností je to i jejich velikost, kdy u některých druhů dosahuje rozpětí křídel přes 2,5 metru. Ve slovníku zvířat můžeme číst: „Orli jsou velcí dravci, kteří se stali symbolem síly a vznešenosti nejen přírodním lidem, ale i civilizovaným národům. Některé kmeny amerických Indiánů věřily, že hromy a blesky způsobuje bájný orel. Orlím peřím se směli zdobit jen nejstatečnější bojovníci. Orel se dostal jako král ptactva do znaku mnoha zemí a států. Předlohou je nejčastěji orel skalní, ve znaku Spojených států je zobrazen orel bělohlavý.“
Co se znaků týká, pronikla orlice do mnohých erbů a praporů bezpočtu panovníků, šlechtických rodů, armád, měst i zemí a jako předchůdkyně českého lva osídlila i naše území. Na Moravě stejně jako ve znaku mnohých českých i moravských měst se v různých obměnách dokonce usídlila natrvalo. Po pravdě řečeno z historického pohledu nás lev neochránil a pod ostrými spáry habsburské orlice jsme po několik století byli nuceni žít. Úplnou kořistí, kdy byly zahubeny a pozřeny miliony obětí a krev tekla proudem nejen u nás, ale po celé Evropě, jsme se všichni stali za hrůzovlády pod křídly nacistických orlic. Jinými slovy – jako jsou králové a vlády velice různé, různé jsou i orlice, za které se schovávají a které mají ve svém vývěsním štítě.
Různorodost pohledu na orly a orlice má i Písmo svaté. To na některých místech vyzdvihuje její výjimečné schopnosti, o kterých už byla řeč, ale na jiných – (právě pro tyto schopnosti) jsou orlové předobrazem ohrožení a nebezpečí. Někteří proroci proto například přirovnávají orla k babylonskému králi Nabukadnezarovi. A v biblickém slovníku se mimo jiné dozvídáme, že orel „jako pták rituálně nečistý byl u Izraelců vyloučen z požívání, kdežto u Římanů a Peršanů bylo orlí postavy používáno k označení válečných praporů a orel byl i symbolem slunečního božstva. Když Herodes umístil nad chrámový vchod v Jeruzalémě římského orla, dopustil se urážky náboženských citů. Není divu, že jej Židé strhli ještě za Herodesova života.“
Orli jsou pro nás také velice příkladní svojí péčí o mláďata, kterou vystihuje text z 5. knihy
Mojžíšovy 32,11 – k tomu biblický slovník uvádí: „Bible připomíná mimořádnou péči orlic při výchově mláďat, pudí je z hnízda zhotoveného z trní a vystlaného peřím tím, že toto peří vytrhává, když nastal čas, aby samostatně létala, přitom jim však vlastními křídly poskytuje podporu, když jsou unavena – „nosí je na křídlech svých“. Naše čtení ze žalmu 103 pravděpodobně navazuje na starou pověst, že orlice, dosáhnuvší vysokého věku, letí až k slunci, jež jí sežehne křídla. Spadne do moře a vynoří se znovu omládlá (známá je i řecká podoba této představy, pověst o ptáku Fénixovi).
Opustíme-li vzletné báje a pověsti a sestoupíme k obyčejným živočichům, je jisté, že i tak jsou jejich schopnosti letecké, lovecké i rodičovské naprosto obdivuhodné. To vyjadřuje i rčení „neuč orla lítat“, jež říkáme lidem, kteří všemu nejlépe rozumějí, vše vědí a mají potřebu poučovat i zkušenější i profesionálnější jedince. A pokud se utápíme v malichernosti, které nás často v životě i v církvi obklopují, obtěžují a ubíjejí, můžeme se zase povznést moudrým úslovím „orel mouchy neloví“, což je jistě dobré pro orla i pro mouchy. Je jen důležité naučit se živočichy, problémy i lidi okolo sebe rozlišovat a nedělat z kdejaké mouchy orla.Na straně druhé – z pohledu duchovního – bychom síle, agresivitě ptačích i lidských dravců, politických systémů, nadnárodních korporací ani diktátu doby neměli tak bezezbytku podléhat. Ani jejich moc není neomezená a věčná a s odstupem času může působit až směšně. Jedině vědomí Boží milosti a moci, která přesahuje možnosti nejen každého člověka, ale i všech mocností a sil, dává životu skutečnou pokoru i nadhled. Proto nemáme být ani lacinou kořistí, ani suverénními usurpátory.
Mít ovčí nebo holubičí povahu je ale pro život politický, církevní i osobní také velice špatné a politováníhodné, neboť to fakticky znamená rezignovat na osobní stanovisko, odpovědnost i svědomí a přenechat nadvládu dravcům a predátorům všeho druhu. Znamená to degradaci na pouhou loutku, kterou být v žádném případě nemáme. Ale podobnost s pouhými dravci je možná ještě horší. Proto Ježíš Kristus v evangeliu k obezřetnosti doporučuje bezelstnost, had je doplněn holubicí.
Boží síla a moc je ovšem tak absolutní a nezávislá, že se Ježíš identifikuje převážně s živočichy bezelstnými a plachými, což dokonale zapadá do jeho celkového obrazu i poslání. Ježíš Kristus se ztotožňuje a solidarizuje s lidmi chudými, nemocnými, bezmocnými, poníženými a hledajícími, aby je obohatil, uzdravil, posílil, utěšil, povýšil v očích Božích a ukázal jim cestu. Ježíš Kristus se ale neztotožňuje jenom se slabými a bezmocnými lidmi, ale i s takovými živočichy. Vždyť posílení Duchem svatým se neděje skrze orla, ale skrze holubici. Do Jeruzaléma Ježíše nepřijíždí na bojovém koni, ale malém oslátku a své spasitelské poslání nepřirovnává k šelmám typu vlka, medvěda či lva, ale stává se beránkem – Beránkem Božím, umírajícím za hříchy světa.
A tím, milí přátelé, sestoupíme do posledního obrazu, zachyceného v knize Job 39,27-33: „
Což se na tvůj rozkaz vznese orel, aby si vysoko udělal hnízdo? Přebývá a nocuje na skále, na skalním útesu, nepřístupném místě, odtud vyhlíží pokrm, do daleka hledí jeho oči, jeho mláďata střebají krev, a kde jsou skoleni, tam je i on.“
Ježíš Kristus na rozdíl od orla pokrm nevyhlíží, ale obětuje své tělo a krev, čímž se stává duchovním pokrmem přijímaným ve svátosti večeře Páně. A jestliže orel (jako vzorný rodič) zůstává tam, kde jsou skoleni jeho mláďata, lze říci totéž o Ježíši Kristu. On je skrze víru a dary Ducha svatého s námi, mezi námi a v nás nejen v našem společenství i bytí, ale jak věříme, bude s námi i v hodině naší smrti a nad to – skrze naše přijetí jeho kříže a vzkřísí nás ze smrti i převede do života – do života věčného. Amen.