Meditácia Ljubomira Stančeka
Vianočne zamyslenie
Nestačí ich len poznať, ale najmä žiť.
Janka sa vrátila zo školy a pýta sa mami.
Je pravda, že Boh večmi miluje chudovných ako bohatých, hladných večmi ako sytych, tých čo plačú ako veselých?
Mama musela odpovedať.
Boh miluje všetkých.
Miluje aj hriečníkov
a miluje ich aj napriek tomu,
že oni ho nemilujú.
Janka dostala od mami vysvetlenie,
že bohaty si všad myslia,
že im postačí.
a nepotrebujú, aby ich Pán Boh miloval.
Bohatí sa často boja toho, že sú milovaní Bohom
a ich tvrdé srdce by mohlo zmeknúť
a ich bohatstvo by sa tým mohol rozplynuť.
Nemáme aj myskúsenosť, že keď porozumieme mnohým veciam, udalostiam, že sa stávajú našim obohatením.
Nie je šťastný ten, čo má peniaze, ale ten, čo je milovaný, ten, čo vie, že Boh mu povedal svoje áno.
Bude však do konca sveta dosť aj takých, ktorí hoce budú mať mnoho, budú mať stále
málo pre ich hriech, pretože viac budú milovať peniaze, slávu, moc, rozkož, násilie,
nespoň.
spravodlivosť, ako v seba, ako boha či blížneho.
Preto sú a budú stále aktuálne ježišové slova, ktoré dostali názov blahoslavenstvá
alebo reč Ježiša na hore.
Celé učenie Evangelia je zhrnuté v ježišových slovách z loďky a v reči nahore.
Kresťansky svet by bol v skutku chudobnejší, keby nemal podobenstvá a blahoslovenstvá Pána Ježiša.
Evangelisti sv. Matúš a Lukáš ich zaznačili odlišným spôsobom.
Matuž má 8 a Lukáš 4, ale pridáva ešte 4 zlorečenia, ktoré Matuž vynechal.
V rozdielnosti je potrebné vidieť v cieli, ktorí sledovali.
Matúš prizvukoval transcendentný ráz ježišovho posolstva, kým Lukáš písal pre obratenie pohanou a preto sa pridržal základného zákona učenia o láske.
Lukášova forma je povodnejšia. Matúš už podáva vysvetlilky, v ktorých je zrejmi osobitný zámer tohto evanielistu.
Podľa niektorých teólogov je táto horská reč vlastne zhernutie viacerých ježišových kázní.
Tak umatúša ako aj u Lukáša je vidieť nadpridozenú pôvodnos, podľa ktorej sa lahko rozpoznají žišovou učenie.
Ježiš v týchto slovách vystupuje ako nový mojžiš.
Blahoslavenstva čo do formy sú blahoželaniami a čo do obsahu podmienkami vstupu do božieho královstva.
Tak blahoslavenstva sú súčasne príslubom i požiadaukou.
Možno sa domnie vádi, že kto vie blahoslavenstva pozná v celku evangelium.
Sporozumením textu to už nie je také lahke.
Kto chce byť smutný?
Kto chce plakať?
Kto chce byť len tichý?
Kto chce hladovať a byť smetný?
A keď sa jedná o miloseďenstvo čistotu, pokoj, mnohy sú hlasia, ale chcú z nich len prímať ovocie.
Preblahoslavenstva nevzbudzujú entuziazmus, skvór vybolávajú reakcie proti.
A predsa sa dotykajú každého človeka, majú zmysel a treba im venovať pozornosť.
Blahoslavenstva sú časové, aktuálne a potrebné stále.
Treba im dobre rozumieť a realizovať ich v konkrétnych situáciách života.
A to je už ťažke.
Nestači ich len odrecitovať.
Ovocije z nich dá sa zažiť, poznať len ich žitím.
Nie je možné z nich len niektoré realizovať prijať o svojici, ale všetky a zároveň aj jednotlivo.
Vtedy si viac uvedomujeme lásku, ako nás miluje boh.
Čo od nás boh právom očakáva? Kto sme?
Na čo máme pametať a na čo ni zabudať?
Pohľadná blahoslavenstva prezrádzá aj to,
akého si predstavujeme svojho boha?
Je paradoxom, že máme predstavu o bohu
ako o staroslivom, milosrdnom láskavom.
Ale često sú to len slova, slova, slova.
Boh je však v našom živote iný.
Noho krát by sme chceli, aby bol dobrý, aby odnial od nás zlo utrpenie, neúspech, boleť.
Chceli by sme, aby Boh namisto nás riešil naše problémy.
Túžime, aby nám dal peniaze, uzdravil nás, potrestálni priateľov.
A na miesto toho robi nám ťažkosti priat slova útechy, po vzbudení a napomenutia, upozornení a rady.
Dokonca máme myšlenky, že nás nepočúva, že je ďaleko, že pre nieho nič neznamenáme.
Ano, Bohu nerobyť ťažkosť povzbaviť nás bolestí žijálu neúspechu núdze zla.
Keby za nás boh konal kde by boli naše zásluhy.
Keby sme sa nemuseli osvečiť vkonaní ako rozumom a voľou obdarovaní ľudia,
volo by správne, že by nás odmenil večným životom.
Blahoslovenstvá sú pre nás a naše dobro.
Boha máme mať v strede svojho života aj vtedy, keď cítime núdzu každého druhu.
Máme cítiť zodpovednosť za svoju spásu a spásu svojich dragých.
Boh chce vo svojej spravodlivosti, aby sme sa vyjadryli ako tí, čo sú stvorení na jeho obraz.
K Bohu nemôžno pristupovať ako k automatu.
Boh vie, čo potrebujeme.
Boh nám môže dať všetko.
Boh však chce od nás vyjadrenie, na základe ktorého nás chce odmeniť.
Preto nám aj v Blahoslamenstvach jasne hovorí, čo máme, čo od nás žiadá, začo nás chce odmeniť a akou odmenu.
Blahoslavenstva hovoria o nás samých, o našom prístupek životu, o našich kvalitách.
Hudova, plač, tichosť, hlad, smet nesú ideálom, ale sú faktom.
Neda sa im celkom uniknúť, celkom sa ich pozbaviť, ale treba sa s nimi zapodívať, aby nás neníči vy.
Je potrebné, že k požiadaukám Ježiša najprv dáme vnútorný súhlas.
Ak máme skutkami života svečiť o Kristoví jeho učení, je potrebné najprv v ovnútri dať Kristoví to, čo mu patrí.
Naučme sa prímať to, čo chce od nás Ježiš.
Boh chce naše šťastie, nie iba na zemi, ale aj a najme v ovečnosti.
Nesmiemem mať preto pociť strachu, kryjúdy, bolesti.
Nemôžno oddelovať veci vonkajšie od duchomných.
Našez odpovednosť, kohodno tam, kladí je priorytu na boha.
Spravodlivosť a pokoj v prvom rade závisí od našich osobných prístupov.
Keď dokážeme sami v sebe a na sebe realizovať ježišove požiadauky,
staneme sa aj pre iných znamením, oslovením k nasledovaniu ježiša.
Každý z nás si pripomeňme,
že keď s ježišom vytrváme,
budeme sa tiešiť, pretože je pripravená hojná odmena mneby.
Amen.