Ljubomíra Stančeka
Sobota po 9. nedele v obnoví cez rok
Marek 12.38-44.
Správny pohľad na nábožnosť
Ako vás poznám, nie je vám lahosť aj na vaša viera.
Cítite, že ste povolané ku kresťanstvu.
Byť kresťanom to neznamená, že prímám učenie Pána Ježiša prípadne,
že sa ústami k nemu hlásím,
ale veriť a byť dobrým kresťanom je vecov života.
Byť deň čo deň verným význávačom Krista.
Na túto tému veľmi často Panižíž hovoril apoštolom, ale i farizejom ku všetkým, čo prichádzali počúvať jeho slova.
Raz povedal i tieto slova.
Nie je každý, kto mi hovorí pane, pane, vôjde do Kráľovstva nebeského, ale iba ten, kto plní vôlu mojho oca, ktorý je na nebesiach.
Hneď v úvode môžme povedať, že v tomto sarisuje definícia o pravdivej nábožnosti.
Pán Ježíž nás pozval a pozýva i dnes k praktizovaniu tejto tak potrebnej námčnosti.
Naša viera nežiada od nás mnoho pekných slov, ani kvetnatých výrazov,
ale žiada od nás obetavý kresťansky život.
Povedať to môžme i tak, že žiada činy, ktoré by boli potvrdením pravdivosti toho, čo hovoríme.
K praktizovaniu takéto nábožnosti nás chcú povzbudiť čítania pri svetej umši,
najmä povzbudenie o chudobnej vdove, ale aj výstraha pre zákonníkov a farizejov.
Farizei svojim životom popierali pravu nábožnosť, ktorú ústami hlásali.
Teoreticky boli nábožný, ale čo sa týkalo praxe, teda života, robili pravý opak.
Často sa modlili len preto, aby ich ľudia videli začích Páne Žiž Karha.
V tomto evaníliu sa nám dostáva lekcia, ako máme teóriu spájať s praxou a v tom vidieť skutočnú nábožnosť.
Preto všetkým to musí byť nábožnosť vychádzajúca z vnútra, zo srdca,
zího potrieb a pri potreby druhých srdc.
Naša viera nesmiesi zakladať návonkajších vecíach, procesíach, výzdobie okázalosti.
Toto všetko je dobréba, môžeme povedať veľmi dobré, ale to nie je dôkaz skutočnej nábožnosti.
Pani Ježiš, takúto nábožnosť bola nábožnosťou na pozeranie.
Takúto praktizovali vo svojom životie často farizej.
Všetko robili tak, aby ich ľudia videli.
Často sa to stalo pre nich pichou a skríbala sa za tým túžba po materiálnych dýhodách.
Jednoznačne o tom hovorí i toto evaníliu.
Berúte sa zákonníkov, ktorý radí chodia v dlhých rúchách,
túžia po pozdravoch na uliciach, po prvých stoliciach v synagógach
a po predných miestach na hustinách.
Viedajú domy dou a naoko sa dlho modlie.
Akokolvek dnes budeme hodnotiť ich správanie, musíme povedať, že ne naplňovala ich túžba oslavovať boha, dať mu patričnú úctu, ale boli to ich osobné zisky.
Úmyslom ich nábožnosti nebola úprímnosť.
Ďažko sa zapáči takáto nábožnosť Pánu bovú.
Pán Ježižiu často praní robal poukazujú znajedno,
že bez vnútornej premeny v človeku nie môže byť ani reči o pravej nábožnosti.
Aká nábožnosť je v našom srci?
Idie tu predo všetkým o srce citlivé,
o srce, ktoré sa často modlí slovami hýmnu Svetého Ambroza?
Nie nám, páne, nie nám, ale tvojmu menu nech sa vzdáva chvála.
Niech pre nás v tejto oblasti hlamnou ideov naše nábožnosti sú slová Svetého Augustína.
Keď sa modlite, nech i v hymnách a piesňách hovoria vaše ústato, čo sa nechádzá vo vašom srdci, čo dienie žijete.
Pravá nábožnosť preto vychádza z oddaného srdca bohu.
Pravda, že musí to byť nábožnosť podopretá celým našim životom.
Kristianská nábožnosť sa neméria totiž počtom od modlených rúžencov,
ani je dlžko obykonaných pobožností,
ale meria sa podľa toho, s akou hlopkou srdca vieme prinášať obety.
Tu pravú pokladňu nábožnosti nám ukazuje, že nas Evanelia.
Pán Ježiš pochválil jej nábožnosť verejne, keď svojim apostolom povedal,
veru hovorím vám, táto chudobná vdova vhodila viac ako všetci, čo hádzali do pokladnice,
lebo všetci dávali ze svojho nadbytku.
Ale ona pri svojej chudobeda všetko, čo mala, celé svoje živobytie.
Pánu Ježišovi tu nešlo o množstvo obetovaného,
veď pred Bohom to nie je rozhodujúce,
ale ide o štiedrosť umyslu.
Jej umysel bol na do všetko osláviť Boga.
Dokázala to s kromným, ale významným gestom.
Keď budeme v našom živote konať skutky nábožnosti,
či to budú modlitby, skutky mielosredenstva,
myslíme na to, čo nás vedie k tomuto skutku,
čo sa skrýva v tajných komorách nášho srdca,
aké sú naše tajne myšlienky túžby?
A kto konáme s myšlienkou naboha, našel obeta bude bohom mielopriatá.
ale ak niečo budeme robiť k voli obdivu a nálko,
uvedomme si, že za to už na zemi dostaneme odmenu.
Neníčme si zásluhy pre nebo.
Pre nebo si človek získava zásluhy vielučne nezišnými skutkami.
Takých skutkov je nám v živote potrebných čo najviac.
Oni sú nie len ozdobou, ktorá tieto činy hodnotí,
ale rovnako dáva lesk a slávu cirkvy.
Čím viac nás takéto skutky niečo stoja, tým viacu v božich očiach cenné.
Je veľa ľudí, čo ich nevie ohodnotiť.
Na to mne záleží, to nie je rozhodujúce.
Hlavná ved, že ich ohodnoti všemohúci boh.
On jediný nám zaniedá skutočne objektívnu odmenu.
Nih naše nábožnosť je zgodná s našem životom.
Vskúzme nasledovať v tomto ohľaduplnosť svetého Vincentade Paul, matku Terezu,
a toľko ďalších, ktorí tak vzniešenie sa zapísali v dýnach našej cirkvy,
ako verny následovaťeli a pána Ježiša.
Pokuzme sa v našej nábožnosti dosiahnut tie veci, ktoré nás pripodobní a pánu Ježišovi,
a navieký nás s ním z jednotia.
Príkladom nám môže byť ich Marcel Kálo. Vystižnú charakteristiku o niam povedal jeden jeho priateľ z ich skupiny.
Marcel nemál dve tváre iba jednu. A tuto kristianskú tvár nosil všade.
Zistil, že viac ako slovom sa dá pousobiť príkladom.
hrhával, realizoval jednotu viery a života konkrétnie v každom všednom dní,
pri vykonávaní zamestnania vo volnom čase, ale aj vláskech snúbeníci margite.
V jeho záznamoch čítame.
Šťastie spočívá v plneni úloch, ktoré prináša každý deň.
Na francuzko prišli ťažké časy, druhá svetova vojna.
Viacere francuzské kraje boli obsadené nemeckými vojakmi, tisíce francuzov odviedli do nemecka na práce.
Marcel odišiel dobrovolne zo svojimi rodákmi do pracomnych táborov.
Dvovod jeho dobrovolného odchodu?
Chcel duchom nie pomáhať svojim bratom v ťažkom položení?
Chcel, aby nestratili svoju vieru, aby nestratili Krista?
Lebo len on je ich jedinou záhranou?
Marcel vedial čo ho čaká, ako ochytia pri tomto jeho lajickom a po što láte.
Podarilo sa im ho odhaliť.
Múčili ho v koncentračnom tábore v Madhausenie,
kde aj zomrel 19.3.1945.
Tiesne pred skončením vojny, ako múčení k zakatolickú vieru.
Mal len 24 rokov.
Čo dodať?
Srdce mal vo svojich skutkoch.
Nehnám príklad chudobnej, ale nábožnej ženy v tovy otvori oči a pomôže sa dívať na našu nábožnosť s právnym pohľadom.
Nesmieto byť nábožnosť nezmyselna, nanúte ná bezduhá, ale živá, pokorná, ktoré korenie sú v ľudskom srci.
Bohu bude na oslavu a nám na spásu. Amen.