Немогутне право, Мішель.
Ми мусимо турбуватися про віру, про моральність людей і вести її дорогу до спасіння.
Це найголовніше задання, якого не може бути важливішого. Це те задання.
Бо коли бы церква виконала це найголовніше задання, то відбула бися формація суспільства.
Це культура, це моральність, це відповідальність за життя інші людини.
І тоді не треба було б думати, що дальше церква робити.
Розумієте? Коли церква хоче робити щось, що повинна бути політики,
чи що повинна бути влада, то це величезна помилка.
Ми повинні формувати суспільство, повинні їх виховувати.
І ось тут у мене завжди повстає питання, а як виховувати?
Незважаючи на те, що пройшло 20 років,
але доступ церкви до таких свів населення, як, наприклад, діти, молодь,
Досить закриті, ми не маємо з ними контактів.
Якщо прийдуть в церкву, так ми з ним можемо говорити.
А доступ, наприклад, щоб прийти з якимось викладом,
чи зустріч з молодьми, студентами,
чи навіть в школі, щоб була впроваджена навіть та сама етика,
був певний рівень,
ми втратили фактично одне покоління.
20 років ми не виховували.
Християнство не виховували ані в школі, ані в закладах, ніде.
Як боїть?
громадські діячі більше прислухалися до голосу церкову про те, що говорилися і рік тому, і до того.
то можливо б ми не увійшли у таку трагічну полосу випробувань із кров'єрів, збивствами, з насильством, як це є.
Тут добре було згадано про те, що Всеукраїнська рада церкові релігійних організацій постійно наголошує «ми є різні».
Ми є відмінні один від одного, ми маємо різницю у багатьох питаннях і справах, але ми постійно намагаємося подати суспільству приклад того, як, залишаючись різними, знаходити одну точку взору, бути спільними.
етнічна культура на традиції, конфісійна різноманітність, це є багатство нашої країни.
Кожна країна, яка має такий великий степт культур в місті Одеси, понад 100 національностей проживає.
І нічом, до другого травмі всі були зчастливі, задоволені.
поки не бувши диверсанте, поки не було цієї кровавої провокации.
І як оштувала життя в Піцунку Бамерчонку і садку місцю Делку.
Отже, проблема не є візноманітності, яку ми маємо Україні.
Проблема є, коли цю різноманітність політики використовують для того,
щоб протисавляти регіон-регіонорів, ділити території, натравиват людей на людей.
Це є злочин. І церква мусить про це говорити від Криту.
В складній ситуації, для держави ми маємо виконувати громадянський обов'язок.
Незалежно до того, деякої церкви ми належимо.
Якщо ми є віручими людьми, то ми маємо мовитися і маємо виконувати божі завжди.
І якщо жодна з 80-х найже відсотків суспільства говорить, що не віручі,
я думаю, таких самих відсотків – це від чиновників, це від політиків.
Так от, церква нагадує,
і чиновникам, і політикам, і всім громадянам про Божій заповіді.
Про необхідність їх не просто виконувати десь там себе вдома чи під час боослужіння,
а втіливати життя під час виконання своїх державних, громадянських чи політичних обов'язків.