Dicsértessék a Jézus Krisztus!
Kérves Mária Rádió hallgatók,
a mai napon a kedvenc olvasmányaink műsorunkban
Jókai Mornak a nagy enyedi két fűzfa című elbeszélését
szeretnénk önökkel ismertetni.
A műsorban közreműködnek.
Bence Tibor, Csiki Szabolcs, Sárkőzi Sándor és Ferenc Kornélia.
Nehéz években írta Jókai Mór ezt az elbeszélését.
1853-ban, pár évvel a...
negyvennyolcas szabadságharc leverése után.
Megtorlások, diktatúra, félelem.
És ő ekkor kezdte el írni elbeszélésekben, majd később regényekben is azokat a műveit,
amelyekben vigasztalni, felrázni próbálta a megfélemlített magyar olvasóközönséget.
Egy 150 évvel korábbi témához nyúlt vissza, hiszen a friss eseményekről nem írhatott.
150 évvel korábban, amikor kuruc és labanc, martalóc csapatok, rabló csapatok jártak szerte szét erdészerte és fosztogattak.
1704-ben vagyunk, a II. Rákóci-Ferencféle Szabadságharc első éveiben,
amikor a nadságos fegyedelem a hadseregeit vezette a habszburgok ellen,
és itt gazdanélkül maradva Erdében rablócsapatok garázdálkodnak.
Nagy enyedet fenyegetik.
Nagy Enyedem, a Bethlen Collégium az elbeszélésének a helyszíne.
Nagyon nagy név Erdében is, és a Kárpát Medencében is a Nagy Enyedi Bethlen Collégium,
hiszen hát nagyon nagy tanárai voltak, például apácai Csere János, vagy pápai Párisz Ferenc.
Aki az egyik szereplője ennek a beszédnek is, és hát olyan nagy diákok tanultak itt, mint
Betlen Miklós, Kemény Zsigmond, Balabás Miklós festőművész,
Körösi Csomas Sándor, a híres világutazó, Bojai Farkas, Poli Hisztor,
Áprililajos költőnk, Sütő András és itt tovább.
Az elbeszélés a diákoknak egy hősi tettét rajzója meg.
Az elbeszélés közben zenei betéteket hallanak a máriarádió kedves hallgatói csokonai vitész Mihály dalaiból.
Csokonai is Debrecenben a másik nagy hírű, református kollégiúmban tanult, reméljük örömmet, lélekfelfrissülést okozunk a mária rádióhalgatóinak.
A nagy enyedi két fűszva. Felvinc és enyed között egy kis bérci patak vágja keresztül az utat, amelyen most tartós kőhíd van építve.
A híd mellett két felől a patak oldalába nem elkedik két roppand fűszfa, és ezen két fűszfának historiai emléke van.
Hét emberi vadék látta azokat felnőni, és ivadékról ivadékra szállt a történet,
és máig is úgy emlékeznek arra, mintha csak a mi életünkben történt volna.
Éppen 150 estendeje annak, hogy a kurúc, labontz világ legsebb divattyában vala.
Ma a kuruc, holnap a labont, osztott törvényeket enyednek.
mikor az egyik kiment az egyik város végen, a másik bejött a másikon.
Az országban őgyelgő kalandórnép csavargot alás föl,
szemre főre egymáshoz annyira hasonlatos, hogy máig is fenn maradt róla az adoma,
mi szerint a jámbór felvidéki tót nem tudott köztük különbséget tenni,
melyik a kuruc, melyik a labontc.
Nagyobb részint olyan emberek, kiket magukat is elpusztította háború, s kétségbe esés, nyomor és bosszú vágyból nem hagyott neki más választást, mint kaszát, csákányt ragadni, s felcsapni, kurucnak vagy labonsznak, a szerint, amint egyik vagy másikfél katonályi pusztították el.
Ezek azután falkánként jártak városról városra, zsarolva, harácsolva, ahol engedékenyépre akadtak,
gyújtogatva, ahol megharaguttak, s szétszaladva, ahol megijettek.
Ez időben tehát legkegyetlen ebb veszedelme volt enyednek és a körülfekvő városoknak,
Egy felől balika a kruszvezér, aki lakott a tordahasadék egyik barlangjában mellett májig is balika várának neveznek,
és más felől a mezőségen tanyázó, két labonsz főnök,
akik közül az egyiknek az a furcsa neve volt, hogy trajcik fricik,
a másik pedig így regényesen hangzott bórembuk.
Amilyenek voltak választott neveik, olyanok voltak azoknak viselői is.
Majd ügyetlen, majd kegyetlen, félik tréfás, félik véres alakok,
kikről éppen annyi nevetséges tudott regélni a közhír, mint amennyi irtózatost,
és neveikkel egy felől a daikák ijezgették síró gyermekeiket,
más felől az enyedi diákok csúffolták egymást pajkosságból.
Ezek a diákok, ó, ezek a nagy anyadi diákok sajátságos fiúk voltak.
Amint annyira vitte a kálvinista gyerek, hogy a lúttólból kalamust tudott faragni,
telerakott az anya, pogácsával egy tarisznyát, az apja vetnek egy pár fejelés csizmát,
azzal elvitte enyedre, letette a kollégium udvarán, pofon üté, megáldottas, ott hagyta.
Rábízván, hogy legyen belőle pap, professzor, királybíró, főkapitány vagy tanácsór.
Azon túl nem is volt rá gondja többet.
A fiú megnőtt, megszakállasodott, megtömték, meghízlalták ételel is tudományal,
elzárták, hérmetitze minden világi.
kísértetektől gondot viseltek testére, lelkére, félnevelték hitben és egészségben.
Csináltak belőle papot, professzor, királybírót, főkapitány, vagy tanácsurat, amire
Esze is szerencséje volt annélkül, hogy apja annyi a törte volna rajta a fejét.
A kollégió volt nekik édesanyjuk.
Ölt 600 fogadott fia volt a tisztes matrónának,
s több száz ezer forintra menő jövedelme ennyi szép fiú felnevelésére,
legtudós a professzorai, kiket a külföld akadémiái műveltek, vilákkirű kölyf tára.
Valapedig ez idő szerint a nagyegyedi kollégium Rektor professzora, nagy tiszteletű, tudós, tordai szabó Gerzon-uram,
A tudományoknak nagy mi velője, rendkívül béke szerettő férfiú, és a jó erkölcsöknek fáradhatatlan oltalmazója.
Mert ha bevette magát iszonyú fóliásai közé, azokba annyira el tudott veszni, hogy gyakorta kénytelen volt a feleségétől megkérdezni, ha vajon ebédelte ő ma már vagy sem.
Tanítványai előtt pedig akkén szólott, mint egy orákulum.
Csak a csendes, békeséges tudományokat kedvelé, mint a csillagászat, mehanika.
Nem szereté pedig a históriát a történelmet, mint amely az ő szavai ként, nem tanít egyebbet, mint azoknak neveit, akik emberek agyonverésében tüntették ki magukat,
s hősítette itt énekli bűnös, vérengző, kegyetlen embereknek, és hazudik véghetlen kiterjedésben a helyet, hogy a jámborok.
jótékony és bölcs elmég példájával javítaná az utóvilágot.
Volt egy leánya, az az egypedig olyan szép volt, hogyha az ember fél eztendeig válogathatot volna a városban,
megint csak ő hozzátért volna vissza.
Valahány diák megláttal leányt, az mind szerelmes lett bele, de hiába lesz szerelmes, mert könnyebb egy elkárhozott léleknek a stíkszen visszhaszökni, mint volt egy diáknak húsz lépésnyire juthatni Lárikához, ahogy a szép leányt nevezték.
Gerzon úrnak, a Rektornak, emeletes háza lévén a kollégium tövében, ő maga a földszinten lakott, leány a pedig az emeleten.
És a lépcső, rácsos ajtóval volt elzárva. Tehát még csak meg sem történhetett, hogy valami ifjó ember a professzorulat keresve tévedgyen glárika elé.
Aki elé különben is hiába tévet volna, mert a jó leányka olyistenfélő és diákfélő elvegben nevelkedett, hogy bizonyosan elszalott volna tőle.
Nem is volt pedig minden Bolond embernek bejáradta a tudós professzor úrhoz,
hanem kipróbált egyéniségeknek mennyita házaajtaját.
Ilyen két kipróbált egyéniség volt Humani Szime,
Az első, szép, ártatlan leányarcú, 17 éves éfiú, kezson úr különös kegyence.
Gézon úr különös kegyencem, akiről azt hívém, hogy a lelkét sokkal inkább ezált a tudományok könyvei közé,
mint a tömlődzbe, vagy spiritusba volna tévem.
Örök ki első, emínes volt, mindenféle versekket írt, akármeit témáról,
neki mindegy volt, hexaméter, pentaméter, szaphikus, alakaikus.
alexandrinus vagy anakreoni.
Magától értetődik, hogy ezek között szerelmes versenem találtaték.
hanem a térről, tavaszról, aratásról, villámlásról és tengeri zivatarlról,
és más efféle erényes tárgyakról.
Emelett görögöl, diákkul, zsidóul és palanciaul folybás beszélt.
A csillagokat az égén,
a virágukat a földön szemeinként ismertem.
Kémiai és fizikai kis életeknél, ő volt Gerzson úr segítgem.
A másik humanisszime karassiai, egy kis éne hiszfejű ember vala.
hatodéves, stógás diák, igye,
6 éves tógás diák, igen, hallgatag és csendesvérő ifjú,
akit azért kedvele Gerzon úr, mert soha semmi ivásnál verekedésnél,
az ő neve elő nem fordult, amiből nagybaj lett volna, ha előfordul,
mert a humanisszime oly karokkal és vállakkal volt megálldva a természettől,
hogyha azokat mások vesztére mozgásba akarta volna hozni, azok sokat beszélhetek volnaróla.
Ő azonba rettentő erejét csupán a furás faragás békésmester ségeiben fárasztotta,
készítve mindenféle fizikai eszközüket a tanár úr számára,
s csupán olyankor adva a tanújelét kargyai egyéb mozgásának,
midőn a nagy vakáció alatt az ifjúsága nagy teremben mitológiai dráma jelöldásokat tartott,
természetesen férfi szemézette, férfi hallgatóság előtt,
amidőn karassiai játszá herkulést.
Éppen a közvizsgálatok közelgének, nagy tiszteletű tordai szabó Gerzsonuram, rettenetes készületekkel volt természet tani mutatványaihoz, mint lesz a vízből levegő, mint ragad össze a kisi vagy csúzott két félgójó a levegőnyomástól, hogy lehet a levegőt meggyújtani.
A villanygép alatt papíros embereket táncoltatni, amik akkor még mind csoda számba mentek.
Evéget átadá a Fizikum Múzeum kulcsait kiválasztottjainak, Zeteloki Jósefnek és Karassiai Áronnak,
hogy ott működjenek nagy szorgalommal,
és tapasztalá is, hogy a két jeles ifjú
már korán reggel ott van a múzeumban,
s csak a késő estbe választja el őket onnan.
Dicséretes, szorgalmatos ifjak, mondták Erzson úr,
vegyetek róluk példátti többiek,
istentelen hivalkodó, csizmakoptató korhelyek,
hogy legyetek olyanok, mint ők.
Egyet a vasznak hímes pillanak a üdvözlét még nélkül.
Tincs rúzsa, stea kopasztnak, migíts,
Sukul a zsarámi.
Csírt, szállj, szpoma, puszt fenn okról,
Hívsz ennél.
Íkenem!
Mi gúj, kantusztások!
Zöldellik ő kattenet, Adott még újkantuszt az ókra,
Hát zöldellik ő kattenet,
Lássuk te hát, mit mévelnek az éjfjaink ott a Fizikum múzeumban.
Ennek a muzeumnak van egy első tétithető ablaka,
optikai kísérletek előhozatalára,
és ez az ablak éppen a nagy tisztelető úr údvarára nyílik.
Ami két szorgalmas éjfiunk, nagy figyelemben áll az ablak előtt,
Éppen egy roppant kerekes látsövet alkalmazva az abla gömböjű nyilásába, azon keresztül látszik valamit nézni. Talán csillagot visgálnak.
Igen, de akkor ne irányoznák lefelé a látszik.
Átsövet. Most éppen József néz bele, nagy állhitatosan.
Ó, Istenem! Milyen gyönyörű?
Sóhajt nem bírva magával. Talán mégis csillak.
Most éppen egy rózsát szakít le. Be szeretnék én a rózsa lenni.
De ez már még sem csillag.
A miderékívjaink azon ürügy alatt, hogy csillagokat vizsgálnak,
nap hosszand azzal foglalatoskodnak, hogy a szép klarikát nézik távcsöveken kezdve.
keresztül, amikézsonú rastiszi, hogy szeméket az ég csodájén farasztják.
Ők azon múlatják magukat, hogy a kedves leánykát mindenű vét táfcsöver kisérik.
Kert be, szubába, konyhába, és benne egy önjörködnek.
Az erős, áronra nézve csak tréf a volt ez a mulladság, de jó Jeff egészsen odalett belé, nem bírt megválni a látcsőtől,
okáig nem láthatá a leányt, nem evet, nem alott, nem volt kedvesem mihez, csak sohajtozott, és mindent elfelejtett, amit olvasott.
Sőt, gerzonur nagy megütt közésére, még az ő felolvasása irasen figyelt, akkor is a kis rohjalugasos kerteljárt az esze,
és a szép leánkán, aki a niltrózsoleveleket kicsik kötényeebe szedi fejérkez egyvel.
Jó zsef a kis érleteknél is, egyik ügyetlenséget a másikkal tetéste, tört zózott, ami a kezébe akatt.
A foszforral való kis érletekhez, oxigén helyet, hidrogén tadott,
majd meglőtte vele az egészostájt.
Gerzsonur el nem tudta gondolni, mill elhette a fiót.
Kutatott, főrkészett, mentalált semmit, mire ő a hosszú folyosón végig kopogott,
akkor a muzeumban minden ismét a maga hején volt, a teleskopiumok ég feléfordítva és munkában a gőrebek és lékszivatjuk.
Jó zsef pedig folyvázt növekedni érzé szívefájdalmaját.
A csalóka távcső, oly közelhozta, olykor az imádat leánykát,
hogy ámulatában kezeit nyújták i utána,
és a akkorjját meg, mikor körmeit az ablakba megütté,
amin áron két akkor át nevetett.
E kinyai közepett, annyira végé a gonoszkis értől jából éffjut, hogy egy délottán leül az astalhoz, és ilyetcség kimondani szerermes verset ért.
A vers, szafikusokból állott és tele volt minden széppel, ami a nap alatt terem.
Mi dőszörül, wasztó áronnak?
Ez meges kűvég, hogy soha életébe szép versnek még csak hírét sem hallottal.
Egyesztve a hóld világban, elbámulva könnyökölt a két ifyú a muzeumablakában,
és beszélgetet egy más között.
A klávik öenszt a versetolvas hatnál.
Monda aron.
Hmm.
Feredére a józef.
Márha ilyen neked volnék csak a kezébe juttatnám.
De hogyan!
Egyedobnám minden a kebbe.
Leán, de hát ha szél félre visszi,
S az utvára esik.
S nagy is szeletó úr kapjonek.
Most áronon volt a sor, azt mondani, hogy...
Szépen összehojtogatva.
Egyen a nyiló krozsák közé,
Hogy amint korán reggel kíő rozsalávereket megszedni,
Egyedü ölejemek, és olvasza el.
Átiszen az könnyű.
Én nem az ablakból elhetereszkedni, kőtílen a kert faláig,
onnan könnyű beugranja az ásot főlbe,
vissza felémeig aztán fel elhet kapaszkodni a botzafán,
és a kőtílen megint fejőhetni.
Mit gondorsz?
Én bocsatkozzam ne kőtílen a kollégium ablakából.
Én más szam át idegen kerittesen és szaka.
A áron maga is megjettesszóra.
is én nem mondtam úgy tetseleket dost, én csak azt mondtam úgy, kegyevúna megtenni.
Józef, elhalgatott egy ideik, egyszer csak megszólalt.
Nem tudsz itt valahol. Egy rossz szukkötelett.
Tudok bizén a régi csengetjük ötél itt van a padláson.
Chosz delő.
Háron elment a kötélért, egy gerundium ból nyárgetcsinálta végén,
amely be józefet belejül tette,
és a köteletos ablak keresztvája körül csavarítva,
ismoss tenjerei velbelek a paszkodva,
szépen csendesen lebocsáta a józefet a kölfallig,
ki egy percig sem látszott azon aggódni,
hogy ha társak ez éből kicsúszik a kötél,
Őrögtő nyakátszekheti,
Ha voltam itt ő retteget, ez azon egy dolog lehette, hogyha megtalálja valaki látni, sem kisem láttam meg, átmászhatott a falon, elreit hette a verset, a rózság közé,
és áron markában újra főlemelkedékok ötélen, a muzeum ablakáig szerencsésen, a kétifjúh csak akkorbámult elegymáson, hogy milyen bolondott cselekvének.
Másnap nem is mertek egy másra nézni, annál kevésbé a látcsőbe, mint aki valamelyi nagy gonoszt, gyilkos dolgot követet el, még a bűnös helyet is félve kerülték.
S dobogós szívvel halllák reggel, a nattis szeletű urcsizmáit, a folyosón végik kopogni, belépet.
Sem józef, sem áron, nem mert rá felpillantani, azt híve mindegyik, hogy az orrukról lefogja olvasni az éjszakai merénletet, a rektorur mekszólalt.
Jöjőn egy szóra fére humanisszime. Zethelaki inkább halott volt, mint élő. A világjert rá sem nézet volna a tanára.
Ki kegyetlen halkotászoltek interojta, hosszasan végig.
Csak azt akartam mondani humanisszime, hogyha máskor verset akart hozni,
náok eri tiszen jöjően bevele, hanem az olyton, mert mindössze gázoltal tulipánágyakat.
Különben nem rossz versen mit írt, csak hogy egy helyen az adonikus sant itt.
Ezzel markában nyomta a kérdéses verset.
Jó sef nem bánt a volna, ha epertzben a kollégium vele együtt elsűjjhet.
Kárik homektaláltó, ugyanak érdéses helyen a verset.
De mint a féle jól nevelt lejány, első köterességének tartál,
az apjánok denunciálni egyutal az elgázolt tulipán ágyakért is panaztéve.
Rögtöra is mert az irásra, svége volt előtte, jól zseftúrpisságának.
Többé, sem experimentúmokat nem bízott rá,
sa a fizikú muzeomban nem külé dolgozni.
Késztét, része valamit!
Tényetni zebant, Telenetni, Riosememnek,
A ítsípradjóga, szova,
A jóljtálítiz, a jólkékszép, a jóljgácsó, sok az ergondod el is.
Sok az Ergondot előz!
Ezen közben hol egyszer, hol más szóra megtörtént, hogy a tanuló ifjúság nem csupán azon dolgokról hallott, amik könyvegben vannak meg írva,
hanem hirtvet, gyakort az országban szerteszé történő eseményekről is.
És itt benne mi parkodék elreetegetni rokon és ellenszen vejt.
Egy napon, trajcig fritzig és bó rendbukurajim őkedjelmeségeik,
be iszenének a városba, hogy nekik,
100 darab vágomarhát 50 más a salonnát, ezer kenyeret és 12 bendő túrót azonnal helybe külgyenek, borrósen feletkezvény meg, amelyen neregyen több mint 200 akó.
A jó nagy enyedjek, már ekkorra annyira megvoltak folyatkozva élelmi szeregben,
hogy csak végső megszorítás mellett bírták összerakni a kívánt hatalmas mennyiséget,
és midő mind a szekerekre raknák mellettek.
Tudja a dolgot, a csavargó kurszvezér balika, előlyön a maga jukából és elveszi tőlük az egész szállítmányt,
és elviszi magához a torda hasadékába.
A jó ennyedjek, mit csináljenak most?
Mondhatta ák őkt rajcig fritzignek, hogy balik a elvitt az enni inni valót menjen utánna és vegyel tőle,
a labancvezér haragra geryettem, felülteti a maga hadait,
és meges kűvék, hogy...
Bóra égetem ennyedet, és bóra helyett a vérét iszom meg az egész lakúságnak.
A szegyi négy nagyon megjett a kegyetlen fenyegetőzésre, elegettenni a legjobb akarat mellett semmi lehetett.
Trajcig fritszig és csurdája pedig már marosújvár körüljárt,
és ahogy a közpeső falukkal bánt abból enyedis elgondolhat.
a mi várreá. Ilyen iséges eset megszokott állapot volt ennyeden, a lakóság a labancok jöttének hírére, hírtelen, erhogy állzajít, ami fél tője volt azt elást a pincségbe, aztagokkal áföldbe, az a szonyukat gyermeket, öregeket felkülték a hegyegbe, azért lükközé, a hajadul hánjukat,
begyülték a református templomba, maguk a fegyver fogható férfiak pedig helyet foglalának, ugyanott a templomb udvarán,
megy a mint most is látszik, erős magas kőfallal volt bekerítve.
Stöbren beli bársdja toronyal ellátva, megy tornyokat a helybé ciheg építették.
Át ellenben ált a kollégium,
Roppant háromemeletes nécszárniú épület,
meiben 700 diágtanyázott,
egy egész hacsereg,
ha arra került a sor.
Amint a városon szétfutó hír eljutott a kollégiumba is,
lángot vettett a diákok szívében az ifjú végre.
Nem hagyjuk magunkat! Nem hagyjuk a városzt!
Szoltak lelkesültem, és másnap reggel a kémiai lecskén, azt vette érszre nagyiszteletű szabó gerzonuram,
Hogy tamitványai, kardokkal és kopjákkal felfegyverkezve jelennek meg, a halgató teremben,
és hallan isem akarnak egyébről, mint hogy őket professzorajik a laboncok ellen vezesség.
No, ez hibgíván ság volt nagy tiszteletű szabókerzsomurtol,
hogy ő valakit a háborúba vezessen.
Megbodultatok e, dilektisszimi, mennyitek ígyatok purgántes pektora szukkos,
hát ajaksz vagyok én, a vagy a megveszét ahilés, hogy engem harszva a karjatok vinni.
A vagy mi érmidonokat neveltem e én bennetek, hogy ilyi vérengző gondolatok a táplántok magatokban.
Most pedig parancsolom tinektek, hogy épérzben erakjatok minden fegyvert kezélytekből,
és aki ellenkezőlek cselexik az epillanatba kitil-tatikakolégium küzöbélyről,
és soha annak az életben tagja többé nem lehend.
Klári sziddúmi nyúri átusok, húzassák meg a repet harangot.
Ezt a repet harangot olyankor volt szokás meghúzatni,
midő valaki a kollégiumból ünnepélyesen kitéltatott.
A rektorszavoit mély csent követé, melyet csak a repet harang, rechegő kongása szaggatott félbe.
Az ifyak, ki képeset lettek volna náluknál, hazzortan a gyobsereggel megküzdeni,
professzorok szavára megjó ázkodva raktákle fegyvereiket mind,
A repet harang elhalgatott, a diákok helyeikre őtek, elővettékönveiket, a nagdiszteletű urpedik vevékézikönvét és prelegált, mint ha semmi sem történt volna, még az orát nem csengették.
A kor elbocsáj.
Az elszedet kordokat és dárdákat pedig sekérre rakatá, és elzáratá a templomolotti bultozatba, hogy még csak hozzájuk se lehesen férni.
Íszak azonban a diákok magukhozt érvem az értségből, mert a rektor szavai okostak bennük, újra összeves szílének, és mirtán fegyverreik elszedettek, másnap korálleggel, amint a kapuk megnitattak, kimentek a maros partjára.
Ott jó fris fűszfákat találván, azokról válgot magának, kikért húsánygot, és azokat a túlgalára ítve, és revétenő beszállíták a kollégiumban.
És erre itték a faraktárba szépen.
Gondolták, hogy ez is jó fegyver.
Ha jó ember fogja a végit.
Még az nap délben megjelent a város alatt rajszik fritzik, 3.000 főre menő labonsz népével.
A nem esváros a főbíró, a kollégiumi testület, a natiszteletürektól professzort választák ki,
hogy követség be menjenek eléje.
Trojtszik fritzik lóható lülve fogottok.
a többisereg mingyalógiárt kivéve hárolfágyut, melyeket bivajok vontak.
Nagyon jannus kérdés volt azonban, hogy vajon ellehet ezen ágyukat sütnélyan nélkül,
hogy az ember a körül állók életét veszéztem.
Még egy negyedik ágyújók is volt részből, mejet valamely csata alkalmával valamelyik fél beszegezett, és ott hagyott ők pedig kifúrták a szeget onnan, úgyhogy most ha elsőtöttik az ágyut, a gyújtójukon jött ki mind a törtés, a golyó pedig benmaradt.
Maga a hod gyönyörűnép ség volt igazán ráilett a vállogatot cím,
Mert az ország mindenépei ből volt az összevállogatva.
Magyar, olább belg a ráci és olácigány egy csoportban egyik mezitlábbi,
Sisak a fején, másik a szürin átkötött de de rekára a kardot.
Néhmeik nagypus kácipert,
Melynek nem volt már, sem kultsa, sem kereke,
És mindval a mennyi írót bajus szal volt.
I-ármádiának volt vezére, trajcig fritcig, de nagyon csalatkoznék aki azt hinné, hogy ő is hasonló volt ronnyos seregéhez.
Lóva a legszebb angolmén volt. Ő maga ez is csillagos lántszemből font páncélinget visellt, arran sújtásos meczszín bársony dolmány felett.
Homlokát, kecsége hátú részs is a borítá.
Spáncél pikkees kezdtűbödukot kezeit, széles egyenes korgya markolatánjuk tatál.
Széles túnyak épéből, s nem telen monáshojból, ugyan kiri,
hogy a pompához sem születése, sem érdemei nem juttatták.
A hán darab öltön volt rajta, azon mind más néf kezdőbetűi voltak hímezve, de ő azért elég méltó ságot tulajdonít a magának, hallovon őt, azok hozakik gyalogjárnak lenneézzőleg beszélhetni.
Alvezére, bórenbuk.
Egy nagy, drabális mészáros legény volt. Szörtelen, csontos pofával, ki egész ellen kezőleg nagy gondott látszott arra fordítani, hogy mentül piscosabb lehessen. Bőr ködmőne csillogott a seny től.
S orcálja a bátrandi csekethetetvele, hogy zábóresőn kívül más vizet, soha sem érzett.
minden fegyvere, egy hatalmas taglóból állott, amelyel egy csapásra lebírta félkézzel utni a tulkot.
Ez érdemes fírfiak eri járul a két takból álló küldötség nagy tiszteletterés kalaplevéve, s nagyobb megtisztelés, okáért gészulnul egy igens szép latinbeszédet tartott a két vezér előtt.
Trojcig frícig bóren bukranézett ez visszont őre á.
Egikük sem tudott ez szót sem latinul, hanem azért mégis újtettek, mint ha mindent értenének.
Értettem jól, amit kend mondott!
szórta vezír, amint ízre vettem, hogy gyerzson, nem fog már többet beszélni,
s léreszkedőleg vállára veregetett.
Hát a csizmadia cég mester, hol maradt?
Az nem látt a célirányosnak közéink el egyedni.
Na pedig annak is itt kellene lenni, mert három ezért csizmára van szüksége a seregnek, aminek három napalat elő kell teremtődni, különben esküzöm ősi kardomra.
Hogy mindencsizmodiát előttörlök a felszéneről.
Ennélmerésebb fogadást úgy hiszem, sénk is emtetmék.
Gerzsonur meghajtál fejét, és most a főbíró szólalt meg magyarul.
Majd tudtára ad andjuk, a becsületes szémesternek akaratodat miltóságosóra.
És Ő minden lehet ségest elfog követni.
Kérünk azonban az egész város nevében,
hogy érdemes hada idd a légykedés a városon kívül maradni.
Mert mi a embátor a legjobb véleményel vagyunk is ferület, a butan épség annyira fél a fegyveresnép től, hogy közeledéstek hírére minz szítszaladának az értőkben.
Részint ezzárkostak a templomokba, úgyhogyha bejonnétek, sem találnátok egyébet üres házaknal.
Ne künk pedig lehetetlennéten nétek, hogy kívásága ittoknak megfeleleszsünk. Nem levénysenki, aki től azokat behojtjuk.
Trojcik frizzik bórimbuk főlebe súlt valamit,
és azal rosszú retve ravaszmoshojgását így szólt.
Braf, becsületes szolgák, mint, hogy félvén, és mint, hogy balondok lévén,
minksem kívánván, hogy házaítok, hogy üressen, hagyván, abban senkidsem találván,
tehát haza menvén megmondjátok a népnek, hogy ők haza ürjenek.
Típedig minden háznál gyertját gyúszatok, hogy lássuk, hogy mindjályan otthon vagynak.
Különben pedig, ha egy vagy más, így vagy amúgy talál lenni.
Hát majd meg látjátok azt az egyet, hogy...
Ilyen égesen szólással tudtára advána vezíra maga ultimátumátok hüldötségnek visszabocsátál őket a városba.
Ő pedig a maga seregi velmint egy ezer lépésni röletelepedett a nezőn,
Múz a kévégből csinálván kikimagának sátorokat.
A visszatérsz külötség pedig tudtul adál akoságnak, hogy kikimennye,
haza a magalakásába, és éjszakára tegyen gyertjált az ablakába,
és amisegény ségétül kitelik, húrgy a össze.
hogy a labancs urakat kielígyítesség vele.
Úgy is történt a C-hexépe, haza oszladustak az erdőre kimelekült a szonyok és vének visszahívatattak,
és kicsüesztik nem szült.
meg az egész város, sütni főzni az érdemes labancuk számára.
Csupán, a templomban elhezet, ifyű hajadonok neviben könjörgött azon kelljért a szépkárika,
hagyó, hagyó, hagyó, hagyó, hagyó, hagyó
Magyják meg azon éjjel, az istenházának últalma alatt,
és egy kérelmet a többis szüzek és támogatván a nemés tanács
és a professzorikar végre bele egyesett.
Szépe, holt világos ízsakok övetkezék? Csendes volt az egész vidék, a város előlyárói nyugottan alattak mennyezetes nyosszonyáigban.
Elgondolva, hogy mi böltsen elháriíták városuk felül a magyveszét?
Három 150 hajadon nyugodott isten centárnyék a alatt a templomban?
Amit önklárikának út decsék állmában, mint a valami alak felköltené őt, hogy ne aludják, hanem menjen fel a toronba.
Ő azon fél állmosan felment a lépcsőkön, ott a centeklésia 52 másás harangja állott.
Amint kitekinte a toron magas ablakán a holdvilágos ébe úgy tetszék neki, mint a valami nagy sötét foldot látna lassan a város felé önpőgeni.
S nem sokára kivehetővé lőn előtte, hogy az egy nagy ember csaport, melynek sötét tömegéből kasszák és kopják vassaj villognak elő a holdvilában.
Egy szere világoslőn előttem minden, a labancok csak azt várták,
hogy a népség házaiban szétoszól valifekügyék, hogy orozva rajta összenek.
Clárikai percet sem akart veszteni.
Nem ment vissza a templomba, hogy társnét felköltsze, hanem híztelen áthatva a mentőgondolattól, bele kapaszkodék az 52 mászás harang kötelébe,
hogy azt meghúzva järtadjon az egész városnak.
Jönge volt a leánykarja, de erőt adott neki a vész, fejérkez egyvel a durva kötélbe fogozva, meglóbalta a nehéz harangot, megyet máskor alig bírt nekhozni két férfi.
S mi előtt a csoport a városd elérhette volna, egyszerre megkondult a vész harang a város felet?
És azon pillanatban talpon volt minden ember,
és mint egy összebeszélésre az aszonyok és öregek ismét
futottak ki az erdőkre, a férfiak, a templombáscjái közé.
Úgyhogy mire a labancsok a városba értek,
ismét üresen találtak minden házatt.
Mi gondod, attovább igon, csinágonat, vagy élend?
Tegint csak egy olyan madira, Szívet tudom megélem, Más hatjözönjön a félét, Töldrén fogomd, Ezt benn egyény, Én jincre védünk a kunkom.
Mó látsz a víz!
Trajcig fritzi nagy dűbejöttek játszásra. Sparancsot adott, hogy rögtön tizenkét helyen, fel kell jújtania városzt.
De alik foktak emberre ilye kárhozatos munkához, midőn olyan zápor kerekedett, hogy rögtönner voltut minden igést,
a labunsz vezér káromult istentés ördögött eborszuságiért.
Réggerek.
Víradval ismét kiöttek eléhez a nagy tiszteletőrektor és város bíró.
A vezér, szól is eméngette őket.
Rájukfokta, hogy...
Minnyályan csalárt hazuk kutyák,
aki krászédik a becsületes embereket.
És erősenes küzön, hogy négy ágyúmmal porrálővetem az egész városd.
A templomot.
A kollégiumat, kardél rehányatom a lakosokat, a hajadonokat a katorák köz kiostom, ha csak nekem azt az egyet, kire majdják, aki a harangot meghústa.
De egyéppen az én leányom kegyelme súr.
De ha az ő élet ára a megvásáról hatom városunk szabadulását,
bizonyára átadom őt néke.
Csupán azonk egy elemért kérlek, hogy üttesd el, az én fejemet elép,
mincsem szemeim az őbalsósát meglátnak.
Azt megkapod!
Vigazdalta őt rajcik fritszik, és ebíztatással egyszerre errendelé, hogy a csapatok minden oldalról tódújanak a városba.
Ő maga nagy büszkénlován ülve, kötőfékét, a főbíró kezébe adá,
és úgy vezette tény magát az utcán végig, mic bórembuk, a professzor nyakába őt fel,
s neve csíges iszúnyat talvítettém, magát a piat.
Sarkan gyújival illetve, a tisztességes őz férfiú óldalait.
A diákok, mindeszt látták a kollégiumból, mert a menet,
éppen előttük állapodott meg, de bevoltak zárva a kapukulcsott maga
gerzon urtette a zsabébe. Késő, azt is látniok kellett mindadják,
A félholt leányzót, a rektor leányját, klállikát, s mint emelé az nyárgébet rajcik fritzik, de már ez mégis csak több volt, mint a mennyi diákszével ellehet viselni.
Megülöm egy magam valamengit.
Hányat, homlok rohant le a lépcsőkön, utánna áron, és utánna a többiek mind.
Egy perc alatt kivolt sarkából vettve a bezárt kapu,
és a másik perc bennint a bojgatott.
Még köpüraya őmlőt ki a diákság a templom körét elfoglart labancokra.
Nem volt kezükben egyéb mint fősfadorongok, de amíg a labancok, kanócok spuskájt, hasznávehetetlenétette,
a sűrűzáppor, az őkezeigbe sújosáttetta a fustét, a fellázat harag.
Egy perc alatt a falnak lezzolítva la van sereg és az első orditásra vérszemett kapot csizmadják.
köveket kezdtek fejeikre haigálni. A megszörült két vezér nem vettetréfára dolgot, amint meg látták, hogy labancaik ugyancsak dülöngenek a diákok csapásai alatt, hátat forditottak a csatat érnek, és iparkottak a városból kifelé.
Trojtszik fritzig átkarúrtos, öllébettet lehánykát.
Svittem magával szemével, majd felfalva annak martolíkul esedbája itt.
Bóriambuk pedig, galíron ragadá, gelsonurat,
És úgy húzzolta őt magával róppant lába itt futásnak eresztve.
Az elmondod szónál rövidebb idő alatt szét volt verve, a világ minden részei felé, a labonsereg,
alik harmincad magával futott felvinc felé a két csapatvezér, nyomokban mindenült egy csopor diák.
Feldjürt ők leigben nyersz fűzpadorongok, hosszú feketetógájik veigbeok aztva,
nagy dorongjaikon akkor átszögtek mint egy angolparipa.
mindig folyót, mindig kevesebb lett az őldöző és őldöző csapat, egy egy párjára talált a futásban,
És elmaradt magára tűlekedni, végre elkettem maradtak egy másnak.
Előlt rajcik fritzig és bórenbuk, sarkukban, józef és áron.
Az elsőbek egyik eló vonjárt másik hosszulában bízott,
de a kettőste heralat kifárat taló,
és amint az említett kis patak hozértek, akkor látták,
Hogy ott nem lehet átmenni, mert a fellekszakadás ária erhort a hídat,
savíz tülömlik a parton.
Nolabbonc!
Kiáltott táron utolérve az egyiket.
itt a világvége. Bóren buklátva, hogy itt csak ugye meg kell állni, elereszték erzsunur galérján s tenjerébe kapva a taglót, úgyod a vágot áromhoz, hogy ha férenem ugrík, delekában vágy a ketté. De vissza vágotta diákat dorongal,
és úgy talált a labonsz körmére ütni,
hogy rögtön kiesett a kezéből a tagló,
erre a labonsz vadálatidűvel ugrod neki puszt a kézzel az ifjunak,
és bár az olyat válgott a husángal a fején keresztű,
hogy meghajlod vele a bot,
és a labonszfeje egyszerre cipóváad avat,
mint ha nem is neki szult volna az,
megkapál áron kezében a fügyköst,
és ki akart azt abból csavarni.
De áron is hol megfogál, azt két kéze.
És ilyen formálnagyuk a trántva egy máson.
Elhúzakottak egy ideik,
még mind a kettő kifárat,
és akkor farkaszemet kestek nézni.
De ját, most a katálenben redre.
Tudod, de hogy most kifogat meg.
Az éneven, bó, rendbuk.
De a námégoz éneven is cifrap.
Az éneven pedig,
Karas-siai!
Na iszen át akkor,
ját neked is, nekem is!
És az a legyet rántott ellen felén, mire mind a kettel núgyes tekbele a magas partról a megárat patakba,
hogy mindket tűjük felett összecsapott a víz.
Ez alatt józef úris utolértek lári karablóját, a lova gátlátva, hogy nincs menekülés leszáll a lováról és kihúzva a karját neki fordult józefnek, ki szótlandűvel közeletet felélyem.
Melyet közel a nyáthoz!
Szopni! Te fatjú, vagy kezett lábad vagdaj a mel!
Zettel, akik nem felelt csak megnyálaszt a tenyerét,
És középen fogva a botot, mert iszen odalépet a vasba őltözött ilyesztű arcovezírali.
Ordittal az magán kívül, skargyával hozzabágot szörnyen, de józsef kezében megpöldült a huszánk,
és az egyik végével úgy csapta fére a kardot, hogy csak úgy pár tült, a másikal pedig olyat ütött a sissakra, hogy csak úgy kondolt.
Meglódult az adja.
Trájcik frizzik nekez ütésre, csak úgy bámultszan a szét, mint a keresni, hogy honnan ütötték meg.
Pedig nem kellett azt keresni, mert jó zsefmos két készre fogtabbotot,
és úgyvágtad erékon ellenít, hogy azt csak végig nyult a földön.
A kort.
kieset kezépről. Merec szemmel iparkodot még lováig vánszorokni.
Zetalaki az kondolva, hogy csak aléltan a lóhoz kötözött kedvesít akarja meggyilkolni.
Rejáróhancs lábával rejággázolva egy végcsapással lejutén.
Csak ekkor tekinteszét társaj után, azok mindzét maradostak, csak egy a bokrom fennak a tóga szárni a mutatá, hogy oda alanti svan valaki.
Hír terenod a futott, és a tóganál fogva kihúzt a vízbe eset karasélyt, még akul is fogták egy másbó rendbukkal, csak a diák még ért, de alabonsz megvolt halva.
Ekkor gyerünk.
és a úrsegi éve fellő csolván kárikát magáhozt éríték szép szavakkal ájurt.
és akkor minden égen, térden álva, hálákat adának az urnak a megszabadulásért.
Azon két főszfadórongot pedig melyel a két ellenséget leverték az esetnek emlékére,
le tűzték a patak medrébe, és gerzonur áldást monda azokra,
mint szintén jójef szerermére is.
Kinek nem kellett többé táfcsövön keresztül nézni ek lárikát holátni a kórta.
És ezen történetnek száz és ötvenesztendélye immár,
És a két füszfa, folyvás zöldül a vízmetrében.
Hajdan, a kollégium, kényelmes mulatólakot épittet el füszfákhoz,
hova kiártak szép nyári napokban a tanulók, elmondva egymásnak a regét,
a két fűszváról, s ellének elve, erős várunk nékünk az isten.
Hózégekolat tindük lőszend, haki álljátal!
Az aranyozat felvég tűsztői zvartszáda.
Shokmodor a panzerhelytésztelnek már, Shokmodor a panzerhelytésztelnek már, Shokmodor a panzerhelytésztelnek már,
Jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól jól j
A mariarádió kedves hallgatói, jókai mór, a nagy ennyedik két fűszfa, cimü elbeszélését hallhattak,
közben pedig, csokonai vitész mihájdalai bol hallgathattak. Elköszönünk most a műsor szerkesztője,
sárköz is hándor a piarista, közreműköttek.
Ferencskor nirja.
Bent, hogy ibor, és csik is szavolcs, dicsérteszség a jézoskristos.