Poukázať na pokrytectvo vo vzťahu k Bohu.
V živote sme mohli zažiť situáciu, keď sme pri rozhovore s inými pocitili, že dotyčný nie je voči nám úprimný, že nás ťahá zanos a strúha pretvárku.
Taký človek nás dokáže odpúdiť pre nízklost pokrytectva a pre masku, ktorú si dotyčný nasadil.
O farizeoch, z ktorých priám páchlo pokrytectvo, Ježíš povedal
Tento ľudma uctieva perami, ale ich srdce je ďaleko ode mňa.
V tejto Ježišovej odpovedi je vyjadrená základná definícia pokrytectva.
Volo by však zbytočné rozprávať a uvažovať o pokrytectve Farisejov v Ježišovej dobe,
keby sme nevyužili túto stať pisma k vlastnému spitovaniu svedomia a k zamysleniu sa nad sebou samým.
Položme si náskôr otázku, kto je pokrytec.
Je to človek vnútornie rozdvojený.
Iný je, ináč chce vyzerať.
Chce byť dobrý aj vo vlastných očiach a preto vyhľadáva situácie, kde sa utvrdzuje, ak je dobrý a spravodlivý.
Chce upútať pozornosť svojim vonkajším skutkom, aby zakryl špinu svojho vnútra.
Hľadá len seba a predstiera, že hľada dobro.
Je falošný až do hlbky svojho srdca.
Pokrytectvo druhých odsudzuje, aby zatienil svoje pokrytectvo.
Koľko charakterov pokryvilo, koľko zla skrilo, spôsobilo v rodinách, spoločnosti, vo svete.
Preto si musíme uvedomiť, že každý z nás je vystavený pokúšeniu pokrytectva.
Koľko je našich modlidieb je nesustredených, vlažných.
Koľkokrát i my v modlidbe vyslovíme Božie meno na darmo, bez účasti srdca, mechanicky a stereotypne.
Koliko slov vyslovíme bez toho, že si uvedomíme, k čomu sa v nich zavezujeme.
Kolkokrát svojím zlým príkladom dávame iným možnosť povedať o kresťenoch.
To sú iba obyčaní pokryci.
Chodíme do kostola, narvozne náboženske podujatia, púte, rozpraváme veľmi zbožne,
no nedbáme o prirodzené, bohom dané povinnosti v dome a zamestnaní,
staroslívoť o deti a chorých, o svedetstvo viery.
Teda povinnosti vyplývajúce z nášho stavu.
Lebo pravá zbožnosť je niečo z myslu plnejšie, než len umité ruky.
Má vychádzať z úprímného serce, znáš ho vnútorného presvečenia.
Svety Jan Maria Vianej spomína prípad jedného mladika, ktorý bol príkladom čnosného živote.
Često chodil na svetu omšu a svete prímanie.
A tak sa stalo, že iný začal naňho žiáliť, ako úctu u ľudí vzbudzuje.
Jedného dňakeť bolo obaja v spoločnosti známeho, ktorý mal krásné zlaté hodinky, žiarli vece si ich vzal z jeho vredská a vložil ich do vredská mládíka, ktorý si to ani nepšimol.
Keď to nenápadne vykonal, spytal sa priateľa, či by mu neukázal svoje hodinky.
Ten si myslel, že ich má vo svojom recku a veľmi sa prekvapil, keď ich tam nenašiel.
Nikto nemohol výstť z izby skvor, kým všetkých neprehladali.
Našli ju po vrecku mladíka, ktorý bol vzoromčnosti.
A hniť začali všetci kričiať, že je zlodej, začali mu vyhadzovať na oči jeho vieru, považovali ho za falošného pokryce.
Mladík sa nemohol brániť, keď ich našli v jeho vrecku.
Nepovedal nič, všetko to pretrpel a priál ako zboži hrúk.
Vždy keď vychádzal z kostóla po svetej omši a svetom prímaní a prechádzal cez cestu,
všetci samú vysmievali, že je pokrytec, falošne zbožný a zlodej.
Trvalo to dosť dlhý čas.
Napriek tomu všetké musí aj naďalej plnil náboženské povinnosti, spovede, prímania, všetky svoje modlitby, ako keby všetci preukazovali tu najväčší úctu.
Keď priešlo niekoľko rokov, ten, ktorý bol skutočným zlodiom, ochorel a pred všetkými prítomnymi sa priznal,
že on sám bol príčinou všetkého zla, ktoré sa hovorilo o to mladíkový, že to bol naozajstný svetec
a preto mu zo žiarlivosti vložel hodínky do jeho vrecka, aby ním všetci pohrtali.
Kolky z nás by sa zachovali ako tento mladík, keby sme boli podobne skúšený?
Bolo by nás veľmi málo.
Kolko kriku, hnevu, pomztyhtivých myšlienok, ohovárenia, zlorečenia a snať aj súdne predvolenie.
Prečo sa tak správame?
Z jedného dvovodu, pretože naša viera je často vierou rozmarnou, zvykovou, tradičnou, pokryteckou.
Snažme liečiť tuto chorobu dušem išlienkom na boži súd,
kde bude všetko odhalené a celému svetu prezradené.
V pokoremu odov zdajme svoje srce, aby nás zbavil každého pokritiectva a aby sme mu slúžili v duchu a právde.
Vtedy boh, ktorý vidí do nášho srce, budem mať v nás zalúbenie. Amen.