Meditácia Lubomira Stanceka
Ján 21.1.14
Divná vec, preč sa nie tak dávno sa rozlúčili s Kristom a po jeho zmrtvých stani ho sretávajú už po tretí raz a napriek tomu nevedeli že je to Ježiš?
Nespoznali ho.
Tak ako Ježiša predtým nespoznala v prvej chvíli Magdalena, ako ho nespoznali dvaja učeníci na cesti do Emaus.
Ide o to, že zmrdvych stali Ježíš nie je už niekým jednoducho zázračne prinavráteným k životu,
ako napríklad vzkriesený Lazar.
Ježíš je samozrejme ten istý, ale žije ako niekto nový, vstúpil do života novým spôsobom.
Jeho zmrtvých stane nebolo brátením sa do jeho predchádzajúceho života, ale stalo sa vstupom do nového, iného života.
Zjavuje sa apoštoľom v novom svetle.
Doteraz ho videli v jeho smrťelnom tele?
Videli ho unaveného, ústatého, niekedy smutného, dokonca pláčúceho, niekedy nahnevaného?
Teraz ho vidia oslobodeného o týchto zatežení ľudskej prírodzenosti.
Jeho telo to je už takzvané oslávené telo.
Nepodlíha už biologickým či chemickým zákonom.
Toto telo preniklo zapečateným náhrobným kameňom a zatvorenými dverami večeradla.
Jeho súčasná existencia je už vstupovaním do Ocovej slávy.
Toto všetko určite ako si vplyvalo na vonkajší Ježišov výzor,
z toho mohlo vyplývať účitá ťažkosť pri jeho spoznávaní učeníkmi.
Ale jeho zmrtvých stanie je výzvou tiež k našej premenie.
Celý jeho život, jeho účenie a činnosť, jeho smrť a vstanie zmrtvých mali za ciel
našu vnútornú premenu.
Oddávajúca Kristo vy musíme súhlasiť s našou vduchomnou premenou a v tomto smere spolupracovať s Kristom.
Tato premena nie je akým si jednorazovým aktom napríklad vo sviatosti odpustenia, ale rozprestiera sa na celý život a má trvať neustále prostredníctvom práce na vlastnom zdokonalaní a posvetení.
Nedostatok takéto práce tiež mení človeka, ale nieklepšiemu.
Každá účasť na obete Oltára určuje nám cestu k nášmu zmrtvých staniu
a koniečnemu vstúpeniu do nám prislúbenej slávy.
Amen.