Hallottam én az esetről, hogy az Isten eljött mennyből, megfeszült a hasam egyből, és döltem a nevetéstől.
Nem vagyok én most is gyerek, Hogy mesékkel etessetek. Kilőttem a gyerekkorból, Jancsikából, Juliskából. Én csak tudósoknak hiszek, Okos, dódor, az én nevem, Egy házban és Jézuskában Soha nem volt bennük hitem.
Én csak a tényeknek hiszek, amit szépen elfogadnak, igazolnak professzorok, benne vannak tan könyvekben, tanítják az egyetemek.
Hőha, kicsi gyermek Jézus, mondj valamit, mit csak te tudsz.
Nevetett a gyermek szeme, csillagra mutatott keze.
Őt követték a tudósok, idők óta csillagászok, egybevágtak a naptárok, mindazzal, mit a proféták jó előre megmondtak mág.
És a lélek és a régész mindörökre igazolta.
Álmaztod meg jó professzor, a legnagyobb bizonyíték, hogy az Isten köztünk élt, föltámadott velünk él, hogy az egyház és a hitünk támadások ellenére mind a mai napig él.
Nem fogyott el a remény, üldözések ellenére nem hűlt ki a szeretet, megöntözte, megöntözi újra-újra, vértanóknak a vére.
Számos csodát tett velem, rákos voltam háromszor, igazolják neletek, s a haláltól megmentett.
Betöltött szent lélekkel, versetíró tehetséggel.
Sztetózkópodat vett fel, Keresd meg a szent lelkepsz, És ha azzal nem találod,
Te vagy, a lakó helye, Sáhtorozik, Sóhajtozik, Haldrégót a tebennek, Hízte vagy a gyermeke, Kit a jászol istene, Apokoltól megnentett.
Ő kell menned messzire, el a világ végidel.
Bölcsőring a lelkedmel. Ott találott ebennet.
Valgassát a szívedre.
Nem kell menned messzire, el a világ végire, Bölcsőring a lelkedbe.