Giuseppe Melchior Sarto, budúci pápež Pius X., sa narodil 2. júna 1835 v malej dedine Riese v provincii Benátky. Bol druhým a najstarším preživším synom Giovanniho a Margherity Sarto. Jeho otec bol v Riese poštárom a jeho matka často pracovala ako krajčírka. Rodina bola veľmi chudobná, ale zároveň veľmi spokojná a šťastná.
Giuseppe (alebo Beppi, ako mu jeho matka hovorila) bol skromný chlapec a jeho nadšenie bolo často tak veľké, že jeho učiteľ musel občas ovládať jeho živosť použitím drevenej paličky na zadnej strane jeho malých rúk. Napriek tomu bol vynikajúcim študentom a nikdy by sa nešiel hrať, kým nemal dokončené všetky svoje domáce úlohy. Potom, čo sa vo večerných hodinách odohrali energické chlapčenské hry alebo šport, zastavil sa v malom kostole na 10 minútovú návštevu k nášmu Pánovi a až potom sa vrátil domov na večeru a do postele.
Giuseppe Sarto ako mladý kňaz
Giuseppe sa už v mladom veku stal miništrantom a keďže celé svoje srdce vkladal do všetkého, čo robil, stal sa vedúcim miništrantov už veľmi skoro, vo veku 10 rokov. Dedinská škola v Riese mala len dve triedy. V 10 rokoch Giuseppe ukončil toto základné vzdelanie. Aby mohol pokračovať v štúdiách, musel prejsť štyri kilometre do Castelfranco Veneto. Štyri roky musel vstávať veľmi skoro; vždy išiel na prvú omšu vo svojom farskom kostole, ponáhľal sa domov na malé raňajky, ktoré sa skladali z malej šálky riedkej kávy a suchého chleba a potom vyrazil na svoju šesťkilometrovú prechádzku s knihami a sendvičom na obed. Veľmi často nosil svoje topánky v rukách, aby predĺžil ich životnosť.
Niekedy si ho ostatní študenti doberali pre jeho ošumelé oblečenie alebo skromný obed, kúsok kukuričného chleba a malý kúsok syra, ale nikdy sa nesťažoval. Naopak, býval veselý a dobrý, takže sa stal obľúbeným medzi jeho spoločníkmi. Bol tiež špičkovým študentom, vždy zaujal prvé miesto vo všetkých školských predmetoch a správaní.
Potom, čo skončil štvrtý rok v Castelfranco, chcel Giuseppe ísť do seminára, aby študoval kňazstvo, ale jeho úbohý otec nemal peniaze na školné. Don Fusarini, farár, napísal žiadosť o štipendium pre Giuseppeho. Všetky jeho známky v škole boli vynikajúce, no nebolo k dispozícii toľko štipendií. Nakoniec však prišla úžasná správa, že dostal miesto v seminári v Padove.
Vzhľadom k tvrdému a disciplinovanému životu, ktorý musel viesť preto, aby prešiel školou, nemal Giuseppe problémy s prísnosťou seminára. Nikdy s ním nebol problém, vždy poslušný a veselý, dôsledne si udržiaval výborné známky.
Jedného dňa, na konci druhého roku, požiadal Giuseppe Sarto so slzami v očiach o povolenie ísť domov. „Ale prečo?“ spýtal sa rektor. „Pretože môj otec je vážne chorý,“ odpovedal Giuseppe, hoci mu to žiadny ľudský hlas nepovedal, bola to pravda. Jeho mužnosť a zároveň citlivosť pri smrti jeho otca v máji 1852 si vyslúžili ďalšie chvály od jeho profesorov.
Giuseppe mal veľkú lásku k cirkevnej hudbe a vo svojich posledných rokoch v seminári mal na starosti práve hudbu. Potom, čo Giuseppe po sebe nenechal nič iné ako výborné známky a úctu, dokončil osem rokov v seminári v Padove tým, že bol vysvätený na kňaza 18. septembra 1858. Prvá úloha 23-ročného novokňaza bolo miesto kaplána a pomocníka v Tombolo.
Don Giuseppe Sarto bol neúnavný robotník. Lampa v jeho spálni bola posledné svetlo večera a prvé svetlo rána. Spával len asi štyri hodiny, aby venoval čo najviac času štúdiu a modlitbe. Čoskoro sa stal skvelým kazateľom. Čítal svoje kázanie kňazovi Donovi Constantinimu, a zmenil, čo mu navrhol. Jedna z jeho prvých kázní bola nazvaná „nezmyslom“ od dobrého kňaza, ktorý mu chcel len pomôcť, ako dokázal. Giuseppe sa teda rozhodol znovu pracovať, čo sa mu podarilo s takým výsledkom, že don Constantine zvolal: „Krásne, Don Beppi; ale musíte byť opatrný, pretože kázanie kaplána by nikdy nemalo byť lepšie, ako kázanie farára!“
Don Sarto bol vynikajúci pomocník – plný lásky a horlivosti. Začal v triedach učiť čítanie a písanie, staral sa o chorého kňaza, rozdával chudobným každý desaťhaliernik, ktorý zarobil. Osem a pol roka pracoval ako asistent v Tombolo. Farníci považovali dona Sarta za svätého a hovorili, že jeho meno by mal byť Don Santo.
V 32 rokoch bol Don Giuseppe menovaný farárom významnej farnosti Salzano. Tu sa jeho charita pre chudobných zvyšovala priamo so zvyšovaním jeho finančných príjmov. Jeho sestra Rosa, ktorá mu varila, sa sťažovala: „Giuseppe, mäso na večeru zmizlo z panvice.“ „Mačka ho možno ukradla,“ usmial sa jej brat.
Ľudia ho milovali, pretože videli, že Boh skrze neho pracoval. Raz sa pri jednom dome rozhorel veľký stoh sena. Don Sarto prišiel do situácie, keď plamene začali už olizovať dom. Ľudia boli zdesení a rezignovaní. „Nebojte sa, oheň bude uhasený a váš dom bude zachránený!“ zakričal Don Sarto. V tú chvíľu sa plamene, akoby záhadným príkazom, otočili opačným smerom, takže chalupa bola prakticky nedotknutá.
Potom, čo strávil osem rokov ako farár, bol menovaný kanonikom z Trevisa do funkcie diecézneho kancelára a duchovného riaditeľa seminára s titulom monsignor. Táto trojnásobná práca udržiavala chudáka dona Sarta úplne zaneprázdneného. Cez deň pracoval v biskupskom paláci a pomáhal biskupovi v rôznych a náročných záležitostiach diecézy. Ako kanonik zastával úrad v katedrále a zvyšok času venoval duchovnej formácii svojich seminaristov. Dokonca sa vzdal svojej jedinej rekreácie, večerných prechádzok, aby pripravil niekoľko malých chlapcov na ich prvé sväté prijímanie. V seminári bol veľmi obľúbený ako u seminaristov, tak u personálu. Pri stole v refektári jeho zábavné príbehy, podpichovanie niektorých profesorov a zaujímavé diskusie, ktoré začal, potešili ostatných a spôsobili, že vždy keď tam nebol, nesmierne všetkým chýbal.
Keď bol informovaný, že bol menovaný biskupom z Mantovy, bol šokovaný. Všetci ostatní vedeli, že jedného dňa bude nosiť biskupský ornát, ale nie Don Giuseppe. Napísal Rímu o svojej nevôli k tejto voľbe, ale bolo mu povedané, aby poslúchol; že to bola zjavne Božia vôľa.
Mons. Sarto bol vysvätený na biskupa 16. novembra 1884 v Ríme. Pokorný biskup sa vrátil do Riese, aby navštívil svoju matku. Zbožne pobozkala jeho prsteň a potom s úsmevom povedala: „Nemal by si tento krásny prsteň, synu, keby som ja nemala tento.“ A matka mu ukázala svoj zúbožený a opotrebovaný snubný prsteň.
Ako nový biskup z Mantovy, zdanlivo cez noc obnovil seminár z Mantovy. V skutočnosti bol uzavretý pred jeho nástupom do funkcie, takže biskup Sarto prišiel na diecézu s vrúcnou výzvou. Ľudia a duchovenstvo odpovedali okamžite a s takou štedrosťou, že počas niekoľkých rokov bolo v seminári možné ubytovať 147 študentov. Aby zabezpečil pevný základ pre svoj seminár, starostlivo vybral svojich profesorov a rozšíril kurzy filozofie a teológie, pričom kládol osobitný dôraz na doktrínu sv. Tomáša Akvinského. Biskup Sarto prevzal zodpovednosť rektora a občas chodil do triedy a zaujal miesto medzi študentmi, počúval a kládol otázky profesorom.
Biskup Sarto neustále pracoval a jeho ďalšou úlohou boli kánonické návštevy všetkých farností v jeho diecéze. Keď prišiel do farnosti, nechcel žiadnu okázalosť a obrad, ale povedal: „Najvhodnejším prijatím pre mňa je vstúpiť do farnosti skoro ráno a nájsť v kostole veľké množstvo veriacich.“ Niekedy prišiel do farnosti úplne neočakávane a farára úplne prekvapil. Bolo mu známe, že určitý kňaz mal zlý zvyk prísť neskoro do kostola takmer každé ráno, čo malo za následok, že veriaci nemohli pred sv. omšou pristúpiť k spovedi. Raz ráno, neskoro ako obvykle, prišiel kňaz do kostola a videl, že jeho miesto zaujal v spovednici nejaký cudzinec. Nahnevane pristúpil a stiahol záves spovednice, a ako tušíme, ocitol sa tvárou v tvár svojmu biskupovi!
Biskup Sarto, veľký milovník katechizmu, kázal a učil všade v diecéze; dokonca aj tie najmenšie farnosti ho počuli hovoriť. Jeho dvere boli vždy otvorené, rovnako ako jeho srdce, najmä chudobným. Jeho mottom bolo: „Málo pre seba a všetko pre chudobných.“ Rokoval s každým týmto jednoduchým a skromným spôsobom.
Jeho veľkú prácu v Mantove pozorne sledoval pápež Lev XIII., ktorý Sarta aj menoval kardinálom a o tri dni neskôr ho vymenoval kardinálom-patriarchom v Benátkach. Nemohol okamžite odísť do Benátok, pretože talianska vláda vyhlásila, že nemá právo byť vymenovaný ako nástupca do Benátok. Preto nasledoval boj o práva cirkvi a štátu, počas ktorého zostal kardinál Sarto v Mantove. Domorodci boli pri jeho vymenovaní za kardinála potešení, ale smutní z myšlienky, že ho čoskoro stratia. V tejto chvíli mu sestra napísala, že ich matka si želá vidieť ho naposledy. Margherita plakala slzami radosti, keď pritisla na svoje prsia syna, teraz kardinála cirkvi. Jej slabý hlas, dusenie slzami, jej dovolili vysloviť len pár slov: „Syn môj, daj svojej matke posledné požehnanie.“ Urobil tak s veľkou synovskú láskou, a potom pritisol pery na jej čelo, pretože vedel, že je to jeho posledná rozlúčka s ňou na tejto Zemi.
Rovnako ako v Mantove sa kardinál Sarto aj v Benátkach veľmi staral o svoje duchovenstvo a vždy sa snažil vštepiť do nich osobnú lásku k Ježišovi Kristovi v Najsvätejšej sviatosti. S ohľadom na tento účel usporiadal v roku 1897 eucharistický kongres. Bol to veľký úspech, pretože zástupy Benátčanov adorovali nášho Spasiteľa celé hodiny dňom i nocou.
Ako oddaný pastor kardinál Sarto zriedka opustil Benátky. Lev XIII. mu raz povedal: „Vaša Eminencia by mala do Ríma prichádzať častejšie; ste vítaným návštevníkom.“ Ale kardinál Sarto najradšej pracoval pre Benátčanov. Jednou z jeho najväčších radostí ako kardinála-patriarchu v Benátkach bolo, keď vyliezol na vrchol kopca, aby požehnal sochu Panny Márie. Mnoho ľudí sa obávalo, že strmé a namáhavé stúpanie bude pre 66-ročného kardinála príliš veľkou záťažou, ale on vždy odpovedal: „na počesť Matky Božej nie je nič príliš ťažké.“
20. júla 1903 zomrel pápež Lev XIII. a 26. júla sa rozlúčil kardinál Sarto s Benátkami. „Vráťte sa skoro, Eminencia!“ kričali ľudia. „Mŕtvy alebo živý sa k vám vrátim,“ odpovedal kardinál. Nadšený dav povzbudil ich dobrého kardinála, ktorý sa však už živý k nim nevrátil.
Kardinál Sarto nikdy neveril, že bude zvolený pápežom. V skutočnosti sa smial, keď to niekto navrhol. Raz však žartoval: „Vieš, že budem pápežom alebo umriem; že nemôžem rozbiť svoju sériu. Bol som kurátorom v Tomboly deväť rokov a deväť rokov som bol farárom v Salzano, potom deväť rokov v Trevise. Potom som bol deväť rokov biskupom z Mantovy a teraz som deväť rokov patriarchom v Benátkach. Takže buď sa teraz stanem pápežom alebo umriem.“
„V tom prípade,“ povedal jeho spoločník, „dúfam, že to bude tá prvá možnosť.”
„A ja som za to druhé,“ odpovedal kardinál Sarto, „skôr mŕtvy ako pápež.“
Na jednom zo stretnutí v rámci prípravy konkláve na voľbu nového pápeža chcel hovoriť francúzsky kardinál Lécot s kardinálom Sarto. „Obávam sa, že nehovorím francúzsky,“ odpovedal kardinál Sarto latinsky. „Ale ak vaša Eminencia nehovorí francúzsky, nemáte šancu byť zvolený, pretože pápež musí hovoriť francúzsky,“ komentoval kardinál Lécot. „Deo Gratias!“ povedal kardinál Sarto: „Nechcem byť pápežom.“ Ale Božie plány boli odlišné.
Na prvých hlasovacích lístkoch získal najviac hlasov kardinál Rampolla, ktorý bol štátnym tajomníkom Leva XIII., ale aj na začiatku získal Sarto tretí najväčší počet hlasov. A s každým hlasovaním sa hlasy pri jeho mene zvyšovali.
Ako sa jeho hlasy zvyšovali, začal kardinál Sarto prosiť kardinálov, aby za neho nehlasovali. „Som úplne nehodný a pápežsky neschopný … Pre lásku k Bohu, zabudnite na mňa!“ Potom začal vymenovávať svoje početné chyby a slabosti, aby sa pokúsil presvedčiť kardinálov proti nemu. Ale nebolo to k ničomu.
Keď tajomník konkláve Msgr. del Val, hľadal budúceho pápeža, našiel ho pohrúženého v modlitbách v kaplnke. Bol poslaný, aby získal súhlas kardinála Sarta. Msgr. del Val sa snažil upokojiť budúceho pápeža a pripomenul mu, že Pán mu pomôže. Už na tomto prvom stretnutí došlo k vzájomnej a vzácnej blízkosti duší týchto dvoch kňazov. Msgr. del Val považoval kardinála Sarta za svätého, a keď nakoniec prijal pápežský stolec, kardinál Sarto si nakoniec vybral tohto mladého Msgr. del Val ako svojho štátneho tajomníka a povolal ho stať sa aj kardinálom.
Prijatie voľby nebolo jednoduché. Prišlo veľa kardinálov, aby pripomenulo kardinálovi Sartovi, že to bola Božia vôľa a musí ju prijať, ak si neželá uraziť Boha. Ráno 4. augusta 1903 dostal kardinál Sarto drvivú väčšinu hlasov a všetky oči sa upreli na neho. Nakoniec vstal a povedal: „Ak je nemožné, aby ma tento kalich minul…Prijímam voľbu ako kríž.“
„Aké meno si prajete prijať?“ zaznela otázka
Nastalo ticho, ale potom nový pápež odpovedal: „Pretože pápeži, ktorí v minulom storočí najviac trpeli pre Cirkev, prijali meno Pius, ja si tiež vezmem toto meno.“
Od začiatku svojho pontifikátu Pius X. zapôsobil na všetkých, ktorí sa s ním stretli vďaka svojej rozumovej inteligencii, láskavej povahe a sile charakteru.
Pápež Pius X. bol pozoruhodný svojou pokorou a jednoduchosťou. Hoci teraz zastával najvyšší úrad, nič sa v ňom nezmenilo. Ako povedal, jediná vec, ktorá sa zmenila, bola farba jeho reverendy. Dokonca aj v Benátkach ako kardinál nosil na sebe vždy čiernu reverendu. „Pozri,“ povedal starému priateľovi, „pozri sa, ako ma vystrojili. Nevyzerám v tejto bielej róbe nápadne? „A bolo nutné pripomenúť dobrému pápežovi, aby si neotieral pero na rukáve, ako tomu bolo u čiernej reverendy.
Ráno pápeža Pia X. bolo každý deň takmer rovnaké. Vstal o 4:00 ráno a o 6:00 slúžil sv. omšu. Veľmi presne a načas sa ocitol pri svojom stole o 8:00 vo svojej súkromnej študovni na druhom poschodí vo Vatikáne. Tu prijímal súkromné audiencie. Jeho veľký stôl bol obvykle nabitý papiermi a dokumentami; uprostred bol krucifix lemovaný sochami svätého farára z Arsu a sv. Johanky z Arku. Na poludnie modlitba a potom v 13:00 obedoval so svojimi dvoma sekretármi. Po stáročia, alebo skôr od Urbana VIII. v roku 1623, pápeži vždy jedli sami. Ale Pius X. sa k tomu nemohol prinútiť; konverzácia u jedla bola naozaj jeho jediná rekreácia, a tak za jedenásť rokov svojho pontifikátu bol tento „zvyk jedla osamote“ odstránený. Po obede si trochu oddýchol, než sa vrátil k svojim ťažkým povinnostiam. Večera bola o 21:00, ale aj potom sa Pius X. vrátil do práce až do noci.
„Instaurare omnia in Christo; obnovenie všetkých vecí v Kristovi „bolo jeho mottom a programom činnosti. Modernizmus prenikol do Cirkvi; mnoho katolíkov bolo toho názoru, že cirkev musí svoje doktríny uviesť do súladu s moderným vývojom. Svetom pretekala vlna povstaní proti učeniu Cirkvi a najsmutnejšie bolo, že vodcovia boli z radov duchovenstva. Modernizmus bol a je v zásade systémom chýb, ktorý ľudskému rozumu odoprel možnosť pochopiť čokoľvek, čo tieto zmysly nevnímajú. Preto v praxi poprel nadprirodzené zjavenie a prirodzenú teológiu, obmedzujúc náboženstvo na niečo, čo pochádza iba z nás; potrebu v našom podvedomí. Pápež Pius X. videl nebezpečenstvo tejto strašnej chyby, ktorá sa nazývala modernizmom „syntézou a jedom všetkých, herézami, ktoré majú sklon podkopávať základy viery a zničiť kresťanstvo“. Proti tomuto kacírstvu napísal Pius X. v roku 1907 mocnú encykliku „Pascendi Dominici Gregis“ a neskôr vydal odsúdenie mnohých vírov modernizmu.
A aby priviedol Kristovu vládu späť k obyčajným ľuďom, Pius X. kázal každú nedeľu popoludní vo vatikánskom nádvorí ľudu Ríma. Jeho kázne boli, ako tomu bolo v Benátkach, Mantua a Salzano, kázané s veľkou múdrosťou, napriek tomu jednoduchým spôsobom, aby to všetci mohli pochopiť.
Pápež Pius X. bol známy ako pápež Eucharistie, a to nielen kvôli svojej veľkej osobnej láske k nášmu Spasiteľovi v Najsvätejšej sviatosti, ale tiež kvôli dvom úžasným dekrétom, ktoré vydal. Vyhláška „Sacra Tridentina Synodus“ povzbudila všetkých, aby vo Svätom prijímaní prijímali Krista často a dokonca denne. Pred pápežom Piom X. nebolo zvykom prijímať prijímanie tak často. Mnoho ľudí, a to aj veľmi zbožní, by zvyčajne dostalo Eucharistiu iba raz alebo dvakrát mesačne a mnoho ľudí dostalo len vo sviatok. Ďalšia vyhláška „Quam Singular Christus amore“ stanovila vek pre prijatie prvého prijímanie „na sedem rokov a v niektorých prípadoch aj skôr“, (keď dosiahli rozumu). Raz bol pápežovi predstavený malý štvorročný chlapec; matka uviedla, že je celkom šikovný a že dúfa, že za pár rokov bude schopný prijať Prvé sväté prijímanie. Keď sa pápež obrátil na malého chlapca, spýtal sa: „Koho prijímaš vo svätom prijímaní?“ „Ježiša Krista”, odpovedal chlapec. „A kto je Ježiš Kristus?“ „Ježiš Kristus je Boh.“ „Tak koho prijímaš v prijímaní?“ opýtal sa Pius X. Malý chlapec rýchlo odpovedal: „Boha samotného.“
Potom sa znovu pozrel na matku a povedal: „Prečo počkať dva roky? Zajtra sa sem vráť. Ja sám dám tvojmu chlapcovi sväté prijímanie.“ Kedykoľvek niekto kritizoval pápeža za to, že výrazne znížil vek na prvé prijímanie, odpovedal Ježišovými slovami: „Nechajte maličkých… “
Je toho toľko, čo pápež Pius X. dosiahol vo svojich jedenástich rokoch pontifikátu, že je v tomto článku celkom nemožné spomenúť všetko, čo urobil. Nariadil zhromaždenia a kodifikáciu kanonických zákonov, navrátil Gregoriánsky chorál na jeho správne miesto v liturgii Cirkvi a napísal mnoho múdrych a cenných dokumentov a encyklík.
Zázraky a uzdravenia
Pápež Pius X. nebol nielen veľkým vodcom Cirkvi, ale aj svätým. Početné zázraky sa diali len požehnaním alebo slovom. Chudák muž s vyschnutou rukou požiadal pápeža o pomoc. Pius X. vzal jeho ruku do svojej a jednoducho povedal: „Maj dôveru v Pána … len vieru a Pán ťa uzdraví.“ V tej chvíli sa mužova ruka vrátila k životu. Pápež odišiel a muž s radosťou vykríkol: „Svätý otče! Svätý otče! „Ale Pius X. sa otočil a položil si prst pery, aby naznačil šťastnému mužovi, že má zachovať mlčanie.
Jedno Írske dievča, úplne pokryté otvorenými ranami, priviedla jej matka do Ríma. Keď ju pápež uvidel, položil jej ruku na hlavu a ona bola uzdravená. Rehoľná sestra s rakovinou brucha sa vyliečila potom, čo prehltla kúsok jeho oblečenia. Ďalším uzdravením bolo ochorenie bedrového kĺbu po tom, čo jeden z jeho mladých študentov požiadal pápeža, aby sa za neho modlil. Požehnal dve choré rehoľníčky, ktoré boli tak očividne uzdravené na tele, že vodič auta, ktorý ich zobral na návštevu pápeža, neveril, že sú to tie isté sestry. Jedným z jeho najdramatickejších zázrakov však bolo vyliečenie dieťaťa, ktoré bolo od narodenia ochrnuté. Sedelo na pápežovom lone a behom niekoľkých minút začalo behať po miestnosti.
Pápež Pius X. zomrel v skorých ranných hodinách 20. augusta 1914. Jeho posledným aktom bol bozk na krucifix, ktorý držal. V poslednom spánku smrti zostala jeho tvár pokojná a vyzeral znovu ako mladý. Pápež Pius X. vykonal úžasné zázraky, ako by to bola najjednoduchšia vec na svete, a žartoval o nich, ako by boli zanedbateľné. Jedna rímska školáčka sa nakazila vážnou chorobou nôh a bola ochrnutá už viac než rok. Prostredníctvom priateľa získala jednu z pápežových ponožiek; a verila, že tým, že ju bude nosiť, bude uzdravená. Akonáhle si dievča nasadilo pápežovu ponožku, jej chorá noha bola okamžite uzdravená. Keď pápež počul o zázraku, doslova plakal od smiechu a povedal: „Aký vtip! Nosím každý deň vlastné ponožky a stále ma trápi neustála bolesť v nohách!“
Pápež Pius X. mal tiež dar proroctva, predpovedal mnoho udalostí. Predpovedal narodenie detí neplodným ženám, zmierenie a znovustretnutie oddelených párov a ďalších podobných radostných udalostí. Ale je možno najlepšie známy pre prorokovanie prvej svetovej vojny. Kedykoľvek kardinál Merry del Val komentoval, že vojna nie je vôbec očakávaná, alebo ak, tak príde za mnoho a mnoho rokov, pápež zvolal prorocky: „Eminencia, pred koncom roka 1914!“
Keď vypukla vojna 28. júna 1914, bol svätý pápež týmto vývojom veľmi zasiahnutý a vrúcne sa modlil. Keď seminaristi museli opustiť Rím, aby sa vrátili do svojej rodnej krajiny, aby spolu bojovali, dosiahla úzkosť Pia X. vrchol. So slzami v očiach slávnostne napomínal mužov: „Ukážte sa hodní viery, ktorú vyznávate, a vo vojne nezabudnite na milosrdenstvo a súcit.“
15. augusta sa už cítil veľmi chorý a musel si ľahnúť do postele. V najbližších niekoľkých dňoch jeho stav kolísal, ale 19. augusta bolo isté, že jeho koniec je blízko. Posledný pozdrav venoval svojmu vernému priateľovi a lojálnemu spolupracovníkovi, kardinálovi, ktorý stál pri ňom posledných jedenásť rokov a zdieľal s ním svoje trápenia a radosti. Umierajúci pápež už nemohol hovoriť, ale s výrazom veľkej radosti a lásky použil svoj posledný zvyšok sily, aby vzal a pobozkal ruku svojho priateľa. Tiché gesto vyjadrilo celú jeho srdečnú vďačnosť a lásku. Potom sa usmial na svoje sestry a ostatných kardinálov prítomných okolo jeho postele a vyzval ich, aby obrátili oči k nebu. Potom zložil ruky a na tvári sa mu objavil záhadný pohľad, akoby videl prítomnosť nebeského návštevníka. Pápež Pius X. 20. augusta 1914 v 1:15 hod ráno pobozkal svoj malý kríž a navždy zavrel oči.