Z řeholních pravidel svatého biskupa Basila Velikého
Jak se odvděčíme Hospodinu za to, co nám prokázal?
Může nějaké slovo plně vystihnout Boží dobrodiní? Je jich přece tak velké množství, že je nelze ani spočítat; a jejich velikost je taková, že stačí jediné z nich, abychom byli zavázáni nekonečnou vděčností tomu, který nám je prokazuje.
Jedno však nechceme a nemůžeme nechat upadnout v zapomenutí, a žádný z těch, kdo mají zdravý rozum a přemýšlejí, nemůže o tomto dobrodiní mlčet, i když se mu k tomu nedostává vhodných slov: Bůh stvořil člověka ke svému obrazu a podobnosti, prokázal mu čest, že může Boha poznávat, a ozdobil ho rozumem, a tím jej vyzdvihl nad ostatní živé tvory. Dal mu také schopnost těšit se z neuvěřitelné krásy ráje a ustanovil jej pánem nade vším, co je na zemi. Člověk se však nechal přelstít hadem, upadl do hříchu a skrze hřích do smrti a do všeho, co s ní souvisí.1 A přesto jej Bůh neopustil. Jako první pomoc mu dal zákon, pak ho svěřil andělům, aby ho chránili a pečovali o něho.2 Posílal proroky, aby ho usvědčovali ze špatnosti a učili ctnosti; nápory zla vymycoval, zaslíbeními probouzel jeho zájem o dobro a nezřídka ukazoval na příkladech různých postav, k jakým koncům to obojí vede, aby jiné lidi předem varoval. A když jsme po tom všem přesto setrvávali v nevěře, ani tehdy se od nás neodvrátil.
Boží dobrota nás neopustila, ani jsme nedokázali zničit jeho lásku k nám svou hloupostí, v níž jsme pohrdali poctami, jimiž nás zahrnoval, a chovali jsme se k svému dobrodinci urážlivě. Naopak jsme byli vytrženi ze smrti a navráceni životu skrze našeho Pána Ježíše Krista. A způsob, jakým nám bylo v této věci prokázáno dobrodiní, je ještě obdivuhodnější: Ačkoli má božskou přirozenost, nic nelpěl na tom, že je rovný Bohu, ale sám sebe se zřekl, vzal na sebe přirozenost služebníka.3
A jinde: On nesl naše utrpení, vzal na sebe naše bolesti, byl zraněn pro nás, abychom jeho ranami byli uzdraveni.4 Nebo: Vykoupil nás z kletby Zákona tím, že ono prokletí vzal na sebe za nás.5 Podstoupil nejpotupnější smrt, aby nás přivedl k slavnému životu. Nestačilo mu však přitom, aby pouze vrátil mrtvé životu; dal jim navíc milost své božské důstojnosti6 a připravil jim věčné odpočinutí, které nesmírností štěstí převyšuje veškerou lidskou představu.
Jak se tedy odvděčíme Hospodinu za všechno, co nám prokázal?7 On je tak dobrý, že nežádá žádnou náhradu za to, co nám dal. Má dost na tom, že ho za to, co nám dal, milujeme. Mám-li říci, co pociťuji, když o tom všem uvažuji, zmocňuje se mě hrůza a strach: bojím se, že jsem svou duchovní nerozvážností a utrácením času na zbytečnosti ztratil Boží lásku a že Kristu dělám jen samou hanbu.
1 sorv. Řím 5, 12
2 srov. Žid 1, 14
3 Flp 2, 6-7
4 srov. Iz 53, 4.5
5 Gal 3, 13
6 srov. 2 Petr 1, 4
7 srov. Žl 115 (116), 12
zdroj:
breviar.org/?a=2&datum=2018-01-23