Kam povede katolickou církev „obamovský“ papež František?
![](https://seedus2043.gloriatv.net/storage1/70vdnd8xv682unax3g9sqf9uj0vf7td85jr787l.webp?scale=on&secure=JtRuqUD6E022zxw1f_Rl2w&expires=1724746180)
Tak jako zvolení prvního prezidenta barevné pleti Obamy bylo pro Ameriku jistým psychologickým mezníkem, stejně přelomovou se zdá být v tomto případě – alespoň pro katolickou církev – skutečnost, že se novým papežem poprvé nestal kandidát pocházející z Evropy, nebo ze „Starého světa“, ale kardinál ze vzdáleného Buenos Aires. Tak jako Obama symbolizuje soumrak tradiční bílé protestantské Ameriky, symbolizuje papež František konec staletí trvající evropské převahy v katolické církvi.
Můžeme sice tvrdit, že Argentina, odkud nový papež František pochází, je nejevropštější latinskoamerickou zemí a že František je de facto Ital pouze narozený v Latinské Americe, takže o velkou změnu nejde, ale první kroky nového papeže ukazují, že o změnu velkou naopak jde a že podobnost s Obamou může být větší, než naznačuje netradiční původ.
Po mainsteamově konzervativním Janu Pavlu II. a vyhraněně konzervativním Benediktu XVI. nyní přichází latinskoamerický jezuita přinášející s sebou na papežský stolec zkušenost latinskoamerických sociálních konfliktů a problémů, radikálně levicové „církve osvobození“ a všeobecné protikapitalistické atmosféry či alespoň rétoriky, která na tomto kontinentě stále dominuje. Nejen jeho rodná Argentina a sousední země, ale i celý evropský levicový mediální a politický mainstream jsou proto osobou a prvními gesty nového papeže nadšeny.
Změna. To je – zdá se – poselství nového papeže. Nikoliv trvání na tradici a kořenech víry, jak hlásal jeho předchůdce. Ne každý jednotlivec bez ohledu na jeho společenskou pozici a ne jeho individuální spása má být hlavním posláním papežské mise. Papežovou volbou je na odiv dávaná preference chudých, slabých a nemocných. I papež má být jenom jedním z nás, prvním v čele církve sloužící potřebným. Jedině to prý může zastavit slábnutí a rozklad církve v moderní společnosti. Jako bychom k tomu slyšeli slavné obamovské „Yes, we can.“
Zdá se, že březnové konkláve vyslyšelo politickou objednávku a že se i katolická církev připojuje k levicové etatistické vlně, která dnes dominuje v USA a která dávno plně ovládla západní Evropu. Latinská Amerika před půl stoletím poskytla příklad, že katolicismus lze smířit i s krajním marxismem. Proč církvi nedat nový smysl a nepřiblížit ji lidem jako v podstatě megacharitativní globální organizaci sui generis? Osobně skromný, sociálně cítící a tradice bořící papež František proto vzbuzuje takové nadšení právě v ideově a nábožensky vyprahlé Evropě.
Tam, kde však má církev více síly a se společností reálně žije - jako je tomu v sousedním Polsku – tam, zdá se, idea církve jako pouhé charity naráží na odpor. Svědčí o tom protestní prohlášení polského episkopátu z nedávných dnů.
Papež František je asi potvrzením faktu, že jedna éra v historii katolické církve definitivně skončila. Byla to éra, kdy církev v naší části světa získávala autoritu bojem proti sociálním experimentům evropských totalitních režimů a obranou individuální svobody. Taková církev však nemá mít v éře multikulturalismu, evropského sociálního inženýrství a konfiskace úspor bohatým místo.
Nyní půjde o to zapojit i katolickou církev do fronty míru a pokroku. Nepochybně se to podaří, ale možná, že potom i naše církev bude muset to, co získá v současných restitucích, věnovat potřebným. Možná že to pro někoho bude hořké, ale osud církevního majetku se tak alespoň pěkně dialekticky završí.
Institut Václava Klause, 3. dubna 2013
www.klaus.cz/clanky/3334